Josef Veselka

ŠPITÁL

BRÁNA

POZNÁMKA NAKLADATELE

Všechny povídky kromě posledních sedmi (Cena života, Miss Killjoy, Zkouška z onkologie, Ctiradův návrat, Akreditační Jitule, Kolegyně a Táta) vycházely v magazínu Pátek deníku Lidové noviny.

ŠPITÁL

Copyright © Josef Veselka, 2022

Cover © Adéla Ťopková, 2022

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7983-1

Věnuji paní,

která kdysi dávno i přes můj odpor rozhodla,

že půjdu studovat medicínu. Díky, mami!

Předmluva

Po desetiletích práce v nemocnici mi její zaměstnanci připomínají domy stojící na mokrém podloží. Voda jimi pomalu, ale nepřetržitě vzlíná a prostupuje každým volným pórem cihel, až zachvátí celé zdi. V lepších případech se trocha vlhkosti projeví tím, že se lidem lépe dýchá a někteří dokonce naberou životní moudrost a stanou se skvělými zdravotníky. U jiných může dát vzniknout plísním a vytvoří odpudivé a nezdravé prostředí, kde dominuje lenost, závist a cynismus. Tak nějak se reálný špitální život odráží nejen na svých aktérech, ale i v této knize.

Padesát šest růží

„Paní doktorko, mohla byste přijít na urgent? Rychle prosím!“ probudil ji hlas neznámého člověka na druhé straně nemocniční linky. Ještě než se stačila zeptat, o co se jedná, ten druhý zavěsil.

Bylo jí jasné, že se spěchá. Stáhla ze sebe deku, oblékla si bílou košili a kalhoty, a než vyrazila ze svého lékařského pokoje směrem, odkud ji volali, několikrát si opláchla obličej studenou vodou. Hlavou se jí honila myšlenka, o co se asi tak jedná. Doufala, že nebude muset řešit nic složitého. Nešlo o to, že by se jí nechtělo, ale vždy se tak trochu obávala, že neuspěje. Byl to její celoživotní problém, se kterým se však nesvěřovala vůbec nikomu.

Bílé světlo urgentního příjmu ji na okamžik téměř oslepilo. Přimhouřila oči a nasměrovala svůj pohyb k hloučku lidí, z nichž někteří měli žluté vesty záchranářů. Tam uprostřed ležel na mobilním lůžku jakýsi muž, jehož hrudník byl sevřen obručí s ramenem, které pravidelně a rychle stlačovalo střed jeho hrudi. Resuscituje se, uvědomila si okamžitě. Vážnější situace v medicíně neexistuje.

„Resuscitujeme,“ řekl kdosi ve žluté vestě.

„To vidím,“ odvětila přísným tónem.

„Jak dlouho to trvá? Má infarkt? Kolik mu je?“ Kladla jednu otázku za druhou a při dominanci jejího hlasu nikdo nezapochyboval, že přišel člověk, jenž je zvyklý dělat zásadní rozhodnutí.

„Vezměte ho na sál, jdu se převlíct,“ řekla po minutě vyptávání.

Na sále to bylo složité. Podobnou situaci několikrát viděla, ale sama ji řešila poprvé. Srdce se pod pravidelnými údery přístroje pohybovalo tak rychle, že jen obtížně rozeznávala, kde je uzavřená věnčitá tepna a kde jsou instrumenty, jež do pacientova srdce sama zaváděla.

Sakra, kdyby tu tak byl někdo, kdo by to udělal místo mě, napadlo ji několikrát. Když se však rozhlédla kolem sebe, viděla na ostatních, že jí nejen důvěřují, ale současně přesně plní, co jim říká. To ji uklidňovalo. Kdyby tu byla jen sama za sebe, bála by se. Být ale součástí fungujícího týmu bylo mnohem jednodušší.

„Zázrak se zase stal,“ komentovala noční zákrok o hodinu později sestřička Zdeňka, když nad ránem pili první kávu toho dne.

Pan inženýr Vaněk se o tři týdny později přišel rozloučit. V jedné ruce měl velkou, dvoupatrovou bonboniéru a ve druhé padesát šest červených růží. Je mu prý právě tolik let, jako těch růží, a kdyby nebylo paní doktorky, tak už by tady nebyl. Aspoň tak mu to řekli na oddělení.

Děkoval jí z celého srdce a na závěr se divil, když poděkovala i ona jemu. Právě kvůli takovým Vaňkům prý kdysi dávno začala studovat medicínu.

Zamávání

Sestřička Jarmila si dnes už posté umyla ruce a nastříkala do dlaní dezinfekční roztok. Tentokrát ji na kůži začal pálit. V posledních dnech tolik zkoušená vyschlá pokožka začala postupně praskat a ten proklatý alkoholový roztok si našel cestu do drobných, téměř neviditelných ragád, kde nejen zabíjel viry a bakterie, ale zakousl se i do receptorů bolesti. Slíbila si, že aspoň dvakrát denně bude používat mastný krém na ruce.

Svlékla ze sebe oblečení, v němž vypadala jako kosmonaut, a vzala si civilní šaty. Na obličej si dala roušku, přes rameno přehodila kabelku a vyšla ze šatny. V tu chvíli si na něj vzpomněla. Je to její první ventilovaný pacient v životě, a ještě navíc byl pár dní na mimotělním oběhu. Tedy, mimotělní oběh to vlastně nebyl, ale bylo to skoro stejné. Říká se tomu ECMO a jedna hadice z největší žíly jdoucí do srdce krev odčerpává a druhá ji tam okysličenou vrací. Tím pacientovi z velké části nahradí funkci plic, kterou má kvůli infekci covid-19 v hrozném stavu.

Když pana Kvapila před týdnem přivezli, tak všichni prorokovali, že do čtyř dnů zemře. Jeho plíce selhávaly tak, že ani umělá ventilace už nedokázala okysličovat krev dostatečně. Proto mu zavedli ECMO. Díky zlepšování jeho stavu ho za tři dny mohli zastavit, hadice z těla vytáhnout a zítra ho dost možná dokonce odpojí od ventilátoru. Je to silný chlap, který všechno zvládne, řekl dnes optimisticky primář na vizitě.

Jarmila chvíli váhala. Má se ještě vrátit? V práci bude až pozítří a pan Kvapil se po ní určitě bude pídit. Aspoň dnes vypadal několikrát moc šťastně, když kolem něj prošla a cosi povzbudivého utrousila. Nikdy si sice nebyla jistá, kolik toho slyšel, ale z různých kurzů ví, že i pacienti se zavřenýma očima většinu informací vnímají a tím nejdůležitějším pro ně je, aby zůstávali pokud možno pozitivně naladěni. Tahle poslední myšlenka rozhodla.

Vkradla se opatrně před jeho box, pootevřela dveře a zamávala: „Uvidíme se pozítří a to už si budete dýchat sám.“

Nebyla si jistá, jestli ji v civilním oblečení poznal, ale měla pocit, že se pousmál.

O třicet šest hodin později už pan Kvapil opravdu seděl na posteli a cosi sípavě vykládal. Z nejhoršího byl venku. V nemocnici pobude ještě pár dní a potom ho pošlou do izolace, dokud nebude z opakovaného testu jisté, že přestal vylučovat virus, jenž každého padesátého nebo stého člověka dokáže usmrtit.

Tato příhoda bohužel není tak jednoduchá, jak by se na první pohled mohlo zdát. Jarmilina šestaosmdesátiletá babička byla v době karantény odkázána jenom na její pomoc. Na nákupy přestala chodit, a i když venku svítilo sluníčko, seděla doma u televize a sledovala, co nový a donedávna neznámý virus umí.

Někomu osud přeje více a jinému méně. Jestli se babička nakazila od Jarmily a ta od pana Kvapila, není úplně jasné, ale Jarmilu to samozřejmě mnohokrát napadlo. Byla pyšná na svou práci i na všechno, co spolu s ostatními v těch nejtěžších týdnech dokázala. Ale když si to rekapitulovala, tak si na to jediné zamávání opakovaně vzpomněla. Dnes už by to neudělala, protože nejspíš právě ten okamžik rozhodl o její vlastní infekčnosti.

Jarmila je ale naštěstí mladá a podobné vtíravé myšlenky brzy vyžene z hlavy. Musí to tak být. Jinak by svou práci dělat nemohla.

Hrdinové doby covidové

Představte si, že byste se jako někdejší slavná detektivní dvojice anglického seriálu Randall a Hopkirk rozdělili a jedna vaše neviditelná polovička by seděla v místnosti, kde debatuje několik starších mužů, a ta druhá, tentokrát už reálná postava, by byla ve stejném špitálu, ale o několik pater níže na operačních sálech. A abychom si tu situaci představili lépe, musím dodat, že právě probíhá doba „covidová“, což znamená, že celý stát se zapouzdřil, a nikdo nesmí ven, což je myšleno jak z pohledu hranic země, tak i dveří bytu kohokoliv z nás. Všude totiž řádí koronavirus.

Začneme nejprve neviditelným detektivem Hopkirkem. Ten si sedí uprostřed velkého stolu, vzal do ruky noviny a právě si prohlíží velkou fotografii na titulní stránce celostátního deníku. Kdosi na ní rozvinul transparent děkující lékařům za jejich statečnost při práci. „Doktoři, díky!“ stojí na něm.

A co dělají muži na obou stranách stolu? Už asi hodinu se nemohou dohodnout.

„Pokud nám nezajistíte dostatek ochranných pomůcek, pak odmítáme operovat,“ zní unisono z jedné strany stolu.

„Ale my žádné nemáme,“ ozývá se nevzrušeně z té druhé.

„To, co jste nám rozdali, je prošlé a dělat se v tom stejně nedá!“

„Ale my nic jiného nemáme.“

Nechme je už dál na starost Hopkirkovi, jenž později referoval Randallovi, že to byl rozhovor hluchých s hluchými, a podívejme se, čeho byl svědkem druhý z detektivů.

Ten sešel po schodech nemocnice až do traktu operačních sálů. Prosmýkl se šatnou, kde se převlékl do zeleného operačního oblečení, a vstoupil na sál. Mladší lékař právě telefonoval s kolegou z menší nemocnice. Chtějí mu přeložit pacienta s bolestmi břicha a dušností. Ani jeden z telefonujících nevěděl, zda příčinou stavu není ten prokletý virus, jenž právě poslal do karantény více než třetinu světové populace. „Přeložte ho,“ zněl konečný verdikt. Do toho břicha se někdo bude muset podívat.

„Co tady pohledáváte?“ ozval se přísný ženský hlas za Randallovými zády.

„Dívám se, jak vám to tu funguje,“ odpověděl podle pravdy.

„Tak si vezměte rukavice a pojďte nám pomoct přesunout toho pacienta z operačního stolu na lůžko,“ přikázala mu sálová sestra a víc už si ho nevšímala.

Odpoledne byl Randall vyčerpaný, ale nabitý novými zážitky. Operace, napětí, krev, bolest. Diskutovalo se málo, o to více se však operovalo, rozhodovalo, pila káva a telefonovalo na všechny strany. To samé viděl i na oddělení urgentního příjmu. Ani tam se lidé v maskách nezastavili a pomáhali všem, kteří to potřebovali.

Když se oba detektivové odpoledne sešli, nebyli si jisti, zda byli oba ve stejném špitálu. Debata hluchých na pozadí představ veřejnosti o doktorské statečnosti Hopkirka dokonale zmátla. Po hodině v místnosti s těmi muži znal přesné definice slov, jako je zodpovědnost, kompetence, hrdinství nebo alibismus. Praktický výsledek však nebyl žádný. Nedohoda, jak to diskutující nazvali. To Randall byl naopak nadšený a slovy chvály na adresu zdravotníků nešetřil.

„Jsem zvědav, koho doba covidová nakonec označí za hrdinu,“ položil Hopkirk řečnickou otázku a vážně se podíval na svého kolegu.

Randall už chtěl odpovědět, ale pak se zarazil a pokýval hlavou: „Vlastně, těžko říct… Ale koho si více vážím já, ti určitě vysvětlovat nemusím.“

Pátek večer

„Ty vole, von je snad mrtvej,“ řekl první, poněkud drsný hlas.

„Není. Myslím, že dýchá. Asi jenom přebral,“ odporoval druhý, patřící spisovně hovořícímu muži.

Nemusíte se bát, ti dva nehleděli na mrtvolu, ale klepali na sklo okna černého automobilu značky BMW, který stál na křižovatce, měl zelenou, avšak překážel všem ostatním v jízdě. A abych tu situaci popsal ještě přesněji, bylo jaro, páteční večer, mírně poprchávalo a většina opozdilců vracejících se za tmy z práce spěchala do svých domovů anebo někam, kde by se po týdenním shonu mohli pobavit. Přesně tak to bylo i s těmi dvěma, kteří nejprve na auto před sebou několikrát zatroubili, ale pak se zvedli a chtěli řidiči před sebou vynadat. Jenže nebylo komu. Padesátník za volantem měl sklopenou hlavu a celá jeho postava působila nějak schlíple, jako by se jednalo o zhroucenou loutku, již kdosi zapomněl v autě.

„Haló, haló, vstávejte,“ volal spisovně hovořící muž a zuřivě klepal pokrčeným prostředníkem na sklo asi deset centimetrů od řidičovy hlavy.

„Kurva, von je fakt mrtvej. Měli bysme zmizet,“ vyjádřil názor muž, jemuž bychom mohli říkat Hrubián.

„Přece ho tu nenecháme jen tak,“ ohradil se spisovně hovořící muž. „Zavoláme záchranku,“ napadla ho spásná myšlenka a honem začal hledat mobilní telefon v kapsách své bundy.

Vytočil číslo 155 a profesionálně znějícímu hlasu na druhé straně linky sdělil, že se s kamarádem nachází na pražské křižovatce u Justičního paláce („sakra, jak se to tu jmenuje?“) a v autě před nimi zřejmě zkolaboval nějaký muž, jemuž může být tak padesát let. Křičí na něj, klepou, ale probudit se jim ho nedaří.

„Cože? Jestli jsme zkoušeli otevřít dveře? Samozřejmě, přece nejsme hloupí. Jasně, dostat se k němu nemůžeme,“ odpověděl hlasu, o němž si najednou nebyl jist, zda patří člověku, anebo nějaké umělé inteligenci, kterou si už záchranná služba nejspíš pořídila. Hned nato se dozvěděl, že budou muset zavolat i hasiče, kteří se ke zkolabovanému muži středního věku dostanou. Ne, muž nemusí volat už nikomu, stroj pražských záchranářů se právě aktivoval a během několika, maximálně však pěti minut, jsou všichni u vás.

Muž volající záchranku si na chvíli představil, jak z podzemní garáže vyjíždí sanitka, okamžitě začíná houkat a přeplněnými pražskými ulicemi si klestí cestu ke zkolabovanému muži středního věku (více o něm zatím nevíme). Současně zvoní telefon v místnosti plné hasičů a oni jeden po druhém naskakují na tyč, po níž kloužou do garáže pod sebou a rovněž vyjíždí plnou parou vpřed zachránit ohrožený lidský život a možná i nějaký majetek.

V autě, u něhož dva muži stáli, začal zvonit mobilní telefon. Řidič se maličko pohnul, zavzdychal, hlasitě se nadechl a do telefonu se nepřítomným hlasem představil.

„Kryl, co potřebujete? Panebože, vždyť já byl celej den na sále, copak to nemůže udělat někdo jinej?“

Pak si promnul oči a v tu chvíli spatřil dvě postavy stojící vedle jeho auta.

„Chcete něco?“ zeptal se udiveně přes sklo svého vozu.

Spisovně hovořící muž i Hrubián na něj zírali a nebyli si jisti, zda jsou celou tu situaci schopni dobře vyhodnotit. Nicméně černé BMW zatroubilo a pak se rozjelo směrem k nemocnici. Během jízdy řidič doktor Kryl pouze zaregistroval, že v protisměru uhání sanitka a nedaleko za ní i hasiči.

„To je ten prokletej pátek večer,“ povzdychl si a snažil se soustředit, aby dnes večer už víckrát neusnul.

Ranní Itálie

To ráno začalo jako z italské komedie.

„Ježíšikriste, zase to tady teče,“ rozohnila se docentova manželka a v jejím hlase byla nepřeslechnutelná výčitka, že v jejich domácnosti opět něco nefunguje.

„Počkej,“ odstrčil ji stranou a jemně přitáhl objímku u zdi. „Nesmíš za to tak rvát. To je celý, nic na tom není, jen se k věcem musíš chovat s citem,“ ohradil se a také naznačil, že všechno by bylo v pořádku, pokud by v pořádku byla i ona.

„Tak to jsem ráda, že se to spravilo,“ konstatovala a šla se upravit k zrcadlu v předsíni.

„Jak spravilo? Jak spravilo? Já jsem to spravil, jestli sis nevšimla.“

„Nevšimla. Vidím jenom nerudnýho neurotika, kterýho po ránu rozčílí každá blbost,“ odbyla ho vyzývavě.

Další podrobnosti nemá cenu popisovat. Pokračovali v hádce jako už tolikrát v poslední době. Proto je na chvíli nechme svému osudu a přenesme se na operační sál špitálu.

Pokud byste to dopoledne stáli dostatečně blízko těch tří, kteří se snažili vypreparovat velký nádor tlustého střeva, zachytili byste možná tichou poznámku prvního asistenta.

„Pane docente, není vám něco?“

V té větě byla skryta obava žáka, že ruce jeho šéfa dnes nefungují, jak bývá zvyklý, a navíc ani jeho pokyny nesvědčí o tom, že by byl plně koncentrovaný. Nejpravděpodobněji má horečku a nikomu to nechce říct – všichni vědí, že je to tvrďák, jenž se pyšní historkou, že sál opustil během výkonu jen jednou v životě, když předtím omdlel. To mu pak naměřili skoro čtyřicetistupňovou horečku.

„Jak to myslíš?“ zeptal se docent podrážděně. I v jeho větě se skrývalo poselství. Byla to frustrace ze sebe samého, z ranní hádky s manželkou, ke které se v mysli stále vracel a nemohl se od ní odtrhnout. Mezitím se mu břišní dutina už jednou zalila krví a měli štěstí, že jeho šikovný asistent jednou rukou odsával a druhou neomylně sáhl kamsi pod hladinu a našel zdroj, který později už jednoduše zastavili. Krevní ztráty budou ale velké, což se v konečném účtování může stařečkovi na stole nevyplatit. Cesta ke smrti nevede v dnešní medicíně přes jednu chybu, ale mnohem častěji přes jejich řetězení. Čím je pacient starší, tím kratší řetězec jednotlivých selhání je schopen tolerovat. A když na konci dne dáváte zmořeného chudáka bez jakýchkoliv rezerv do rukou intenzivisty, podobá se hra o jeho život ruské ruletě. Někteří to ustojí a jiní ne. V tom je složitost i krása medicíny. Musí se dělat poctivě, bez komplikací a každý den stejně dobře jako včera, anebo raději ještě lépe.

Když v podvečer odcházel z nemocnice domů, prostál u postele osmdesátiletého pacienta několik minut v rozhovoru s lékařem majícím noční službu. Snad to zvládne a zítra ráno na tom bude o kapku lépe než teď. Hlavně aby se to nezhoršilo. Nechtěl si obavu o dnešního operovaného vzít s sebou domů a doufal, že ho bowling s kamarády dostatečně rozptýlí.

„Víš, co je nejhorší?“ svěřil se večer svému nejlepšímu příteli. „Kdyby mi ráno neřekla tak hnusně o nějaký kapající trubce, tak bych si teď na toho pacienta ani nevzpomněl. Nebo vlastně nemusel vzpomínat.“

Kamarád chápavě pokýval. Zda tomu povzdechu však opravdu porozuměl, je otázkou.

Sestra z metabolky

Jana se na sebe podívala do zrcadla. Kartáčem si párkrát projela ve svých dlouhých, tmavých vlasech a poté je sepjala do culíku. Zdálo se jí, že má tmavé kruhy pod očima a možná i oteklá víčka, což se jí na konci noční služby na metabolické jednotce stává, ale měla v plánu, že než ráno půjde na snídani se svým přítelem, dá se ještě do pucu.

Vrátila se z toalety k pacientovi, kterého v noci přijali pro celkově špatný stav, jejž sloužící lékař označil jako selhání jater. Ze své desetileté praxe sestry pracující na jednotkách intenzivní péče to znala dobře. Buď to bývají alkoholici, kteří si propili játra, nebo to jsou nešťastníci, kteří prodělali zánět, jenž jim jaterní tkáň navždy zničil. Dnes v noci to byl ten první případ. Pan Pacina se k nim vracel opakovaně a vždycky to bylo po nějakém alkoholovém excesu, jak se psalo v jeho příjmové zprávě. Když později vystřízlivěl, stávalo se, že podepsal reverz a špitál okamžitě opustil.

Z přemýšlení ji vytrhlo Pacinovo zasténání: „Sestro, honem, budu zvracet!“

Rychle mu podala emitní misku. Pacina se pokusil na lůžku nadzvednout, ale v třesoucí se ruce ji nebyl schopen udržet a upadla mu těsně vedle postele. Jana se pro ni instinktivně sehnula, a když měla hlavu pod úrovní Paciny, uslyšela pacientovo dávení a pocítila na sobě záplavu čehosi teplého. Stékalo to z hlavy na krk. Sáhla si na své dlouhé vlasy. Byla to černá, ostře zapáchající krev. Pacient krvácel z jícnových varixů a natrávenou krví z přeplněného žaludku ji pozvracel. Vykřikla hnusem. Nic podobného se jí za deset let v práci ještě nestalo.

„Běž se osprchovat,“ řekla jí kolegyně. „Já se o něj postarám.“

Ve sprše prostála půl hodiny. Chtěla ze sebe smýt tu ohavnou špínu a proklínala jak pacienta, tak i celou tuhle pitomou práci. Potřebovala si ulevit. Kruci, copak by se nějaká úřednice v bance nechala jen tak pozvracet klientem, a ještě by mu za to nemohla ani vynadat?

Za další dvě hodiny už seděla v kavárně Starbucks, na stole měla svoji oblíbenou kávu flat white a dívala se do modrých očí svého německého přítele Petera. Chodí spolu už rok a vztah postupně nabývá na vážnosti.

„Už jsem o tom mluvil i s tvou maminkou,“ řekl a naléhavě jí pohlédl do očí. „Také si myslí, že bychom se mohli odstěhovat do Berlína, já bych pracoval a ty bys měla na starost dům a zahradu.“

Jeho představu společného života znala. Byl bohatý a chtěl zázemí s plnou koncentrací na svou práci. Pro ten plán získal její matku, ale Jana mu už půl roku odolává. Své práce se vzdát nechce. Ale po dnešní noční…

Natáhl se k ní přes stůl a otevřel malou krabičku. Byl v ní prstýnek s diamantem. Usmál se a chtěl ji políbit na ucho, jak to měla ráda.

Náhle však s odporem odskočil a vykřikl pár jadrných německých nadávek tak hlasitě, až se hosté u okolních stolků začali otáčet, co se to děje.

„Máš ucho plný zaschlý krve,“ procedil mezi zuby. „Jaký prase…?“

„Petře, promiň… To je… Ta moje práce.“

„Jak říkám, jestli s tím neskončíš, tak skončím já s tebou.“

Možná to řekl jen v překvapení a rozčílení nad tím, co viděl, ale možná to byl anděl strážný, jenž Janě právě v té chvíli pomohl a zjednodušil život. Neměla ráda, když jí někdo rozkazoval nebo organizoval život, a svou práci opustit také nechtěla.

Položila krabičku s prstýnkem na stůl, ubrouskem si utřela ucho, vstala a na stolku nechala stokorunu.

Pohlazení

Starý muž se donutil otevřít oči. Příliš se mu ale nechtělo. V posledních letech si přehrával obrazy ze svého mládí, kdykoliv aspoň na chvíli zavřel víčka. Bylo to jeho kino. Kino prožitého života.

Ten podnět byl však natolik příjemný, že nemohl odolat.

U jeho lůžka stála dívka podobná těm, které vídával před šedesáti lety. Dlouhé vlasy měla upraveny do dvou culíků splývajících na ramena a pak ještě dál, dolů přes ňadra.

Starý muž se pokusil o úsměv. Podíval se na cedulku na žluté košili a přečetl si jméno Lída, pod nímž ještě stálo označení „medička“.

„Děkuji,“ zasípal. „Jste hodná, že mě hladíte.“

Lída vykonávající ve špitálu praxi mediků po druhém ročníku studia na lékařské fakultě se na něj nesměle usmála. Vše tu pro ni bylo nové. Vždyť právě včera poprvé v životě cévkovala močový měchýř a dnes ráno odebírala několika pacientům krev. Cítila se skoro jako doktorka, ale její třesoucí se ruce jí pokaždé daly vědět, že s výkony, které dostala na starost, ještě nemá žádnou zkušenost.

„Nemáte zač, je to naše práce,“ odpověděla starému muži s co možná nejprofesionálnějším výrazem.

„Ale jste přece jenom medička,“ zašeptal starý muž. „Nic na tom není. Klidně můžete přiznat, že s tím teprve začínáte. A pohladila jste mě krásně. Už léta to nikdo neudělal.“

Lída nevěděla, co odpovědět. Cítila se trochu zahanbena tím, že ji starý muž okamžitě prohlédl, ale současně byla hrdá, že mu nepatrným pohybem ruky udělala takovou radost.

Opět zkusila nad starým mužem získat převahu profesionála: „Čeká vás dnes těžký den. Je třeba, abyste byl v pořádku.“

Starý muž roztáhl nepatrně rty. Nepoznala, zda je to jen škleb, anebo pokus o úsměv. Hlavu opřel o polštář a na chvíli zavřel oči. Za pár vteřin je opět otevřel a dlouze se na ni zadíval.

„Ale holčičko, na mě to hrát nemusíš. Já vidím, že jsi šikovná.“ Chtěl toho říct ještě víc, ale dávivý kašel ho přerušil. Posadil se, sklonil hlavu a do buničiny, kterou mu rychle podala, vykašlal žlutozelené hleny. „Stáří je, Lído, strašně těžký,“ zašeptal přerývaně, jak ho dusily další záchvaty kašle.

Bylo jí ho líto. Od prvního dne ve špitálu se cítila nejistá a dělala všechno pro to, aby její nezkušenost nikdo neodhalil. A tomuto starci stačila chvíle, aby ji dokonale prohlédl. Kolik vět vlastně řekl? Tři, pět nebo deset? A poznal všechno, a ještě jí řekl poselství, jež tady dýchalo z každé zdi, lůžka nebo pokoje. Staří je strašně těžké.

Druhý den přišla Lída opět na ranní. Na sesterně se popíjela káva a sestry k ní přikusovaly štrúdl. V rámci příjemného ranního klábosení si předávaly službu.

„Ten chlap na osmičce to už má za sebou,“ pravila ta, jež v noci sloužila. „Zabalil to docela nečekaně.“

„Takže kolik máme volných míst?“ zeptala se vedoucí ranní směny.

Ženy pokračovaly v rituálu, který už tolik let charakterizoval práci jejich oddělení, ale Lída je dál nevnímala. Bylo to poprvé, co se potkala s opravdovou smrtí. Ne s tou ve filmu, ale s tou v reálném životě. Udělalo se jí slabo a měla pocit, že omdlí. Bylo toho moc. Úmrtí starého muže, necitlivost personálu popíjejícího ranní kafe, celý ten špitální svět. „Bože!“ chtělo se jí vykřiknout.

Uplynulo třicet let. Primářka interního oddělení pohladila během vizity čelo starého muže. Jeden z jejích mladších kolegů se naklonil k medičce na praxi a zašeptal: „A tohle tu dělá už léta.“

Letadlo do nebe

Seděl pohodlně uveleben v širokém polohovacím křesle první třídy na lince Šanghaj – Dubaj. Zálibně si prohlížel půvabnou letušku, která mu co chvíli dolila voňavé červené víno, a do toho listoval jídelním lístkem pro let Airbusem A380. Nalezl tam obvyklé položky a rozhodl se, že dnes zhřeší proti své svalnaté postavě a nedá si rybu, ale šťavnatý steak z argentinského býčka.

„Doktore Georgi, byl byste ochoten vyšetřit jednoho pacienta?“ uslyšel hlas letušky nad sebou.

Vztyčil se a podíval se jí zpříma do očí. „O co se jedná?“

„Nevím, ale prý je to vážné.“

„Samozřejmě, jdeme!“

Jakmile prošli do ekonomické třídy, byla ulička mezi sedadly plná a letuška musela překážející pasažéry odstrkávat a donekonečna opakovat, aby uvolnili místo lékaři, jenž spěchá k vážně nemocnému pacientovi. Někteří uhýbali, jiní si ho nehnutě prohlíželi. Znal ty zvědavé pohledy mužů i obdivná šlehnutí ženských očí. Sám však na podobné situace nereagoval. Vše, co by nyní udělal, by mohlo být kdykoliv později označeno jako neprofesionální.

Dorazili na místo. Na plošince vedle toalety ležela štíhlá, přibližně třicetiletá žena a zrychleně dýchala. Oči měla zavřené, čelo a rty lehce opocené, ve tváři byla bledá a nehýbala se.

Přiklekl k ní a nahlas se jí anglicky zeptal, co pro ni může udělat. Neodpovídala.

Sáhl jí na zápěstí a hned poté i na krk, aby nahmatal pulz.

„Víme o té ženě něco?“ zeptal se okolo stojícího personálu.

Je to prý diabetička, odpověděl kdosi. Bylo jí špatně, už když nastupovala do letadla. Zvracela a nechtěla nic jíst.

„Ukažte, co máte v té brašně!“ obrátil se na letušku, která právě přinesla velkou červenou tašku, z níž trčela hadička tlakoměru. Chvíli se v ní hrabal, až objevil, co hledal. Byly to ampule koncentrovaného roztoku glukózy. Do stříkačky natáhl obsah jedné z nich, rychle našel silnou žílu v loketní jamce ležící ženy a tam ji aplikoval. Hned poté to ještě jednou zopakoval.

Žena jako zázrakem otevřela oči a začala mluvit. Pak vstala a nechápavě hleděla na lidi kolem sebe. I ti byli úplně v transu. Kdosi začal tleskat a ostatní se postupně přidávali. Doktor George se nepatrně pousmál a pak se vydal uličkou dopředu do první třídy. Cestou ho někteří cestující plácali po ramenou a jiní mu ukazovali zdvižený palec.

„Jirko, vstávej, přivezli nějakou babičku s iktem!“

Mladý doktor se probral a nevěděl, co je skutečnost a co bylo pouhým snem. Hučení letadla, elegance první třídy i nádherná letuška byly pryč a místo toho ho mateřsky vyhlížející sestřička Edita povzbuzovala neklidným pohledem, aby se konečně vzpamatoval a šel se podívat na další pacientku. Možná má cévní mozkovou příhodu, ale třeba něco úplně jiného.

Studené světlo ambulance urgentního příjmu špitálu ho přimělo rozhýbat mozek plný bláznivých snů.

„Jednou mě to ale čeká. Nemyslete si, že ne,“ zašeptal.

Edita zřejmě cosi uslyšela, zvedla tvář od pacientky a nechápavě zakroutila hlavou. Tihle mladí doktoři se někdy chovají fakt divně.

Kaplan

Zaklepal a pak vstoupil do třílůžkového pacientského pokoje.

„Promiňte, hledám paní Korandovou,“ zeptal se mírným hlasem.

Z lůžka u okna se ozvalo tiché: „Tady jsem.“

Muž uchopil jedinou židli, která v pokoji byla, a přisunul si ji k lůžku pacientky.

„Dobrý den, jsem nemocniční kaplan a vy jste prý vyjádřila přání vyzpovídat se.“

Odhadem osmdesátiletá, vyhublá pacientka s bledými tvářemi mírně nadzvedla hlavu a pokusila se o úsměv. „Děkuju, že jste přišel.“

Mluvila slabým, suchým hlasem, takže se k ní musel mírně naklonit, aby ji slyšel. „Jste moc laskav. Ale nezlobte se, já… Neumím se zpovídat, nikdy jsem to nedělala. Bohužel.“

„To nevadí, Pán nás má rád všechny,“ pousmál se kaplan, složil si ruce do klína a sklopil hlavu. Dělal tu práci už několik let a zvykl si na smutné příběhy pacientů loučících se se životem. Věděl, že jeho hlavním úkolem je rozdávat naději a povzbuzení. Kdo byl ve špitálu mezi trpícími, ví, že to vůbec není málo. Někdy je to dokonce to jediné, co se dá dělat, aby se člověk na odchodu cítil aspoň o trochu lépe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Špitál.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.