Nick a Charlie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Alice Osemanová

Nick a Charlie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Romana Bičíková

Originally published in English in Great Britain by HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollinsPublishers Ltd., under the title NICK AND CHARLIE—A Solitaire Novella

Copyright © Alice Oseman 2020

The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Cover design copyright © HarperCollinsPublishers Ltd. 2020

Translation © Romana Bičíková, 2022, translated under the licence of HarperCollinsPublishers Ltd.

ISBN tištěné verze 978-80-7661-498-7

ISBN e-knihy 978-80-7661-506-9 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7661-507-6 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7661-505-2 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

JEDNA

Charlie

Jako primus na chlapecké střední škole Truham jsem už udělal spoustu věcí. Opil jsem se vínem na setkání rodičů a přátel školy. Třikrát jsem se fotil se starostou města. Jednou jsem nechtěně rozplakal kluka ze sedmého ročníku.

Ale nic z toho nebylo tak zlé jako zatrhnout lidem ze třináctého ročníku zábavu v poslední den školy, což po mně právě teď chce náš ředitel pan Shannon.

Asi bych měl zmínit, že jedním z těch lidí je kluk, se kterým už dva roky chodím. Nick Nelson.

„Nemáš nic proti, že ne?“ Ředitel se opírá o stůl ve společenské místnosti, kde bych se právě měl učit na písemky, ale místo toho sleduju na mobilu koncerty Maca DeMarca. „Trochu se to začíná vymykat kontrole a já mám pocit, že tebe poslechnou spíš než mě, chápeš.“

„Ehm…“ Střelím pohledem po kamarádovi, který sedí vedle mě a cpe se čokoládovými bonbony. Tao Xu zakmitá obočím, jako by říkal: „Teď bych teda nechtěl být na tvém místě.“

Vážně na to Shannonovi nechci kývnout.

Maturanti ze třináctého ročníku mají poslední zvonění a jako téma si zvolili Muzikál ze střední. Nad školní bránu vyvěsili přes znak Truhamu plachtu se znakem East High. Na školních počítačích pouštějí soundtrack z filmu, takže ať jste ve školní budově kdekoli, pořád slyšíte, jak odněkud hraje písnička z Muzikálu ze střední, ale nikdy nevíte, odkud se přesně line. Dokonce o přestávce na fotbalovém hřišti uspořádali flash mob k písničce „What Time Is It“. A všichni přišli do školy buď v červených basketbalových dresech, nebo v převleku za roztleskávačky. Trochu mě zklamalo, že Nick šel za basketbalistu.

A aby tomu nasadili korunu, zcela bez souvislosti s Muzikálem ze střední si na tenisových kurtech postavili pevnost z kartonových krabic a teď si uvnitř dělají grilovačku.

„Jen bych byl rád, kdyby uhasili ten oheň na grilu,“ přesvědčuje mě ředitel, zjevně vycítil, jak moc se mi nechce do kartonové pevnosti, ve které je sto padesát lidí starších než já, abych jim oznámil, že mají po ptákách. „Vždyť víš. Bezpečnostní předpisy, ochrana zdraví. Jestli se někdo popálí, naštvané rodiče budu muset řešit já.“

Uchechtne se. Pan Shannon mi za posledních pár měsíců, co jsem primus, začal dost důvěřovat. Což je k popukání, protože málokdy dělám to, co po mně chce.

Snaž se mít na své straně učitele i studenty. Nenadělej si nepřátele, ale ani moc přátel. To je můj recept, jak přežít střední školu.

„Jo, jasně, není problém,“ řeknu.

„Fakt jsi mi vytrhl trn z paty.“ Na odchodu na mě ředitel namíří prst. „A nepřeháněj to s tím biflováním!“

Tao mě propíchne pohledem a dál si strká do pusy jeden čokoládový bonbon za druhým. „Nemáš doufám v úmyslu jít doopravdy sprdnout maturanty?“

„Ne,“ zasměju se. „Jen se půjdu podívat, co zrovna dělají, a varuju je, aby si dali na říďu pozor.“

Můj další kamarád Aled Last se na mě podívá z opačného konce stolu. Už hodinu si zvýrazňovačem vybarvuje zápisky z matematiky. „Přineseš mi burger, prosím?“

Zvednu se ze židle a obléknu si školní sako. „Jestli jim nějaký zbyly.“

Můj ročník – dvanáctý – už má studijní volno. Jediný důvod, proč jsem ještě ve škole, je ten, že se mi tu učí líp než doma. Tao a Aled jsou na tom stejně. Nikdo z nás tu ale úplně moc být nechce. Je hrozné vedro, nejteplejší den od začátku roku, a já bych se nejradši prostě jen někde natáhl a dal si na hlavu pytlík s ledem.

Na víkend máme s Nickem plány. Jemu konečně končí škola a já si beru volno od učení. Dneska je čtvrtek a spát budu u něj. Zítra večer půjdeme k Harrymu na party pro dva nejvyšší ročníky naší školy. V sobotu pojedeme na pláž. A v neděli do Londýna.

Ne, že bychom spolu beztak netrávili všechny víkendy.

Ne, že bychom se nevídali prakticky každý den.

Kdybyste mi před třemi lety řekli, že v sedmnácti budu už dva roky s někým ve vztahu, asi bych se vám vysmál.

„Charlie Spring!“

Jen co vejdu do kartonové pevnosti pod transparentem s nápisem „WILDCATS!“, přitočí se ke mně Harry Greene a rozpřáhne ruce. Na sobě má uniformu roztleskávačky tak na dvanáctiletou holku, takže odhaluje nohy mnohem víc, než by se ve škole nejspíš slušelo.

Pevnost je obrovská – zabírá plochu dvou tenisových kurtů. Kromě toho až směšného množství krabic maturanti taky nakradli z různých tříd asi deset lavic a mezi oběma kurty si nainstalovali funkční gril. Pár lidí rozdává opečené karbanátky a burgerové bulky. Z bezdrátového reproduktoru v rohu hraje Vampire Weekend.

Jsou to skoro všichni maturanti, možná úplně všichni. V porovnání s ostatními ročníky je ten maturitní hodně početný – na Truham přešla spousta holek z Higgsu po tom, co tam vypukl požár a shořelo několik budov. Ale to je na jiné vyprávění.

Harry založí ruce v bok a zakření se na mě. „Tak co na to říkáš?“

Harry Greene je nevysoký kluk s hodně vyčesanými vlasy a nejspíš nejznámější postavička v celé škole, částečně proto, že pořádá hrozně moc party, a taky proto, že nikdy, ale fakt nikdy nedokáže být zticha.

Povytáhnu obočí. „Jako na tu pevnost, nebo na tvoje nohy?“

„Na obojí, kámo.“

„Obojí je parádní,“ odpovím smrtelně vážně. „Skvělá práce. Jen tak dál.“

Harry ukročí do strany a udělá výpad. „Já věděl, že ta sukně byla dobrej nápad. Měl bych ji nosit častějc.“

„To rozhodně.“

Harry býval fakt nesnesitelný hajzl – jeden z těch starších kluků, co mě šikanovali, když jsem byl mladší, a k tomu jediný vyoutovaný gay na škole. Ale během let se díkybohu vzpamatoval a zjistil, že být homofob není cool. Ale to neznamená, že jsem mu odpustil. Já i Nick si dál myslíme, že je to totální snob.

Harry zůstane ve výpadu. „To tě poslal říďa?“ zeptá se. „Přišel jsi nám zkazit zábavu?“

„Technicky vzato jo.“

„A uděláš to?“

„Samozřejmě že ne.“

Harry kývne. „Ty to dotáhneš daleko, kámo. Fakt daleko.“

Nick je obvykle v davu nepřehlédnutelný, ale dneska mají na sobě skoro všichni červenou. Pár lidí se sice s kostýmem zjevně nenamáhalo, mezi nimi moje sestra Tori, která má na sobě černou školní uniformu, sedí v rohu tenisového kurtu a baví se se svojí kámoškou Ritou. Ale kromě ní a několika dalších mi všichni splývají do jedné velké rudé šmouhy.

„Nick je tamhle.“

Otočím se zpátky k Harrymu a vidím, že s úsměvem ukazuje do levého kouta. Pak se tam vydá, brouká si k tomu písničku „We’re All in This Together“ a já jdu za ním.

„HEJ, NICKU!“ zařve Harry přes hlavy ostatních maturantů, kteří drží červené umělohmotné kelímky a talíře s jídlem a navzájem se fotí.

A pak ho uvidím.

Stojí ve skupince lidí, a když se otočí, tváří se trochu omráčeně, jako by si nebyl jistý, jestli se mu Harryho volání jen nezdálo.

S Nickem Nelsonem chodím od svých čtrnácti let. Nick má rád ragby a závody Formule 1, zvířata (hlavně psy), filmy a seriály od Marvelu, zvuk fixky na papíře, déšť, malování na boty, Disneyland a minimalismus. Taky má rád mě.

Vlasy má tmavě blond a oči hnědé a je o pět centimetrů vyšší než já, pokud vám takové věci připadají důležité. Podle mě je zatraceně sexy, ale to je možná jen můj názor.

Jakmile nás zahlédne, nadšeně na nás zamává, a když k němu dojdeme, pozorně si mě prohlédne. „Všechno v pohodě?“

Nickův kostým z Muzikálu ze střední sestává ze zářivě červených sportovních šortek a červeného tílka. Na hruď si přišpendlil papír s hodně špatně namalovanou kočkovitou šelmou. Ale abych byl upřímný, už na sobě měl i horší věci.

„Neodepsals mi,“ vyhrknu.

Nick si srkne z kelímku. „Potřeboval jsem dostat hlavu do hry.“

Pak zvedne svůj foťák na jedno použití, a než stihnu roztáhnout rty v úsměvu nebo se ujistit, že vypadám k světu, zmáčkne spoušť.

S vteřinovým zpožděním si zvednu ruku před obličej. „Nicku!“

Hlasitě se zasměje a znovu foťák natáhne, pak ho strčí do kapsy. „Další do sbírky Charlieho momentek.“

„Bože můj.“

Harry už se odšoural a povídá si s někým jiným, a tak ke mně Nick přistoupí a naše dlaně se k sobě přiblíží jako magnet, poklepe mi na hřbet ruky, jako bychom hráli nějakou hru a dávali si znamení. „Zůstaneš tu chvíli? Nebo se jdeš zas učit?“

Rozhlédnu se. „Já jsem se zas tak moc neučil. Pouštěl jsem si koncerty Maca DeMarca.“

„Aha. Jak jinak.“

Chvíli jen tak stojíme a naše ruce se dotýkají a pak Nick ruku zvedne a prohrábne mi vlasy. Najednou mi naplno dojde, že je to poslední den, kdy chodíme na stejnou školu. Šest let, kdy jsme každý všední den trávili spolu na stejném místě, je u konce. Z toho jsme dva roky tvořili pár, chodili jsme spolu na oběd, seděli vedle sebe na třídnické hodině, schovávali se v hudebně, počítačové učebně nebo šatnách na tělák, pak jsme spolu chodili domů, když bylo hezky, tak pěšky, v zimě autobusem, Nick na zadýchaná okna kreslil smajlíky, já usínal opřený o jeho rameno. A to všechno teď končí.

Obvykle o takových věcech mluvíme – o věcech, z nichž je nám smutno nebo nás štvou nebo otravují –, ale Nick se strašně těší na vysokou, takže si nechci stěžovat, aby se necítil provinile. Stěžoval jsem si za svůj život už dost, sakra. Akorát že… jsem to já, kdo tu zůstane sám, a to je prostě dost na nic.

Ozve se cvaknutí a halasný smích. Otočíme se na Harryho, který na nás škodolibě míří Nickovým fotoaparátem. „To bylo tak nechutně romantický. Nemůžu uvěřit, že si na vejšce budu muset najít jinej pár, kterýmu budu moct dělat kazišuka.“

Nick mu foťák vytrhne z ruky. „Tys mě tu doslova okradl!“

Harry na něj laškovně mrkne a zachechtá se. Pak se zas odšourá pryč. Nick potřese hlavou a převine film na další fotku. „Bože, ten je otravnej.“

„Kdes vzal ten foťák?“

„Koupil jsem ho. Napadlo mě, že by bylo fajn mít pár opravdických fotek, který si budu moct na koleji pověsit na zeď, ne jen pitomý fotky v mobilu.“

Seberu mu foťák a taky ho vyblejsknu.

„Hele!“ zakření se Nick a zase mi přístroj vezme. „Nechci tam mít fotky jen sebe. Vždyť si lidi budou myslet, že jsem sám sebou posedlej.“

Uculím se. „Tak tuhle si nechám já.“

Nick mě obejme kolem ramen. „Dobře. A potřebujeme minimálně jednu fotku, kde budeme oba vypadat aspoň trochu normálně.“ Zvedne ruku a namíří na nás ze vzduchu objektiv.

„Hele, upřímně, my nikdy nevypadáme normálně,“ odvětím a Nick se zasměje, zatímco se snažím nějak zkrotit svoje vlasy, a pak se oba usmějeme a Nick zmáčkne spoušť.

„Až za tebou přijedu na kolej na návštěvu, tak tuhle budeš mít zarámovanou, jasný?“ šťouchnu do něj.

„Jedině když mi ten rámeček koupíš. Já budu muset platit kolejný.“

„Bože. Tak si taky najdi brigádu.“

„Cože? To mi jako nebudeš kupovat dárky, když teď máš práci? Neuvěřitelný. Proč s tebou vůbec chodím?“

„Já ti nevím, Nicku. Proč se mnou ještě jseš? Už jsou to dva roky.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nick a Charlie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.