Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michaela Janečková

Třešně v rumu

Ilustrace Lumír Kajnar

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8373. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Pavla Poláková
Návrh obálky Lumír Kajnar
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2022
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a. s., 2022
Text © Michaela Janečková

ISBN 978-80-271-4712-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4711-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-3509-7 (print)

Věnováno babi Heleně
a její pravnučce Josefíně Heleně

Zažito před kubánskou měnovou reformou
a pandemií covidu. Naštěstí.
Víc dramatu už by nikdo ze zúčastněných neunesl.

Postavy jsou raději smyšlené.
Příběhy a kulisy bohužel většinou ne.

FB status 1. 7. 2019, nejmenovaná ves ve Středočeském kraji

Tak je to tady, zatím mi to ještě nějak nedocvaklo. Jedu se svým dědou (!) na 3 týdny (!!) na Kubu (!!!). Jak se to semlelo? To je hned. V lednu odešla naše úžasná babi a na dědovi bylo znát jediný, že potřebuje nějakej plán. Jakejkoliv. Ideálně hodně šílenej. Jeho výsledek je teď sbalenej ve dvou kufrech a před chvilkou se dal do pohybu. Můj děda není žádný zlatíčko. Je to chvílema fakt nesnesitelnej komunistickej cholerik, ale má momenty, kdy je i hodnej a boží. Blbý je, že je dokáže nahodile střídat tak pětkrát do hodiny. Je to takovej ten typ, co jednou hrál se sousedem člobrdo a shádal se s ním u toho tak, že spolu už 20 let nemluví. Takovej ten typ, co vás dokáže seřvat kvůli tomu, že jste okurku nakrájeli na plátky a ne podélně, kdo by všem „debilům na silnici okamžitě usek hlavu”, i když sám jede v protisměru a svítí dálkovejma. Ten typ, co s cizincema mluví hodně pomalu a nahlas česky, aby mu líp rozuměli… ROH-LÍ-KY! Už jsme se pohádali o kubánských pomerančích, zdravotnickým systému a o kubánské produktivitě práce. Děda veze v kufru několik konzerv lančmítu a sprchové gely Fa, přestože naši kubánští přátelé se mají fantasticky a nic takového nepotřebujou. Jen tak pro sichr. Něco mi říká, že nudit se nebudu. Pojmenovala jsem si naši expedici jako Třešně v rumu, a hodlám si to nenechat pro sebe. Tak SDÍLEJTE, NEŽ SE ZMAŽOU! #tresnevrumu

Náš děda byl vždycky cholerik a vždycky, kam sahá paměť mojí rodiny, byl komunista. Proto mi nikdo nevyvrátí, že naopak naše babi byla světice. Vždycky mě děsně zajímalo, co se vlastně děje uvnitř hlavy člověka, který třeba, když se někde pouští projev Milouše Jakeše z Červeného Hrádku, vůbec nechápe, čemu se ty lidi smějou. Je přesvědčen, že „dřív všechno fungovalo a byl tady pořádek“, a tím pořádkem myslí skutečně i to, že když někdo s něčím nesouhlasil, tak ho zavřeli, nebo popravili. Navíc byl sám v politice dost aktivní, minimálně na komunální úrovni. Kdy přesně vstoupil do KSČ, nevím, ale nepřekvapilo by mě, kdyby se už se srpem a kladivem na čele narodil. V bývalých Sudetech pracoval jako tajemník na okresním národním výboru. Protože se narodil na Ukrajině v osadě Antonovka, a pak byl jednou autem na rekreaci v Bulharsku, splňoval předpoklady pro specializaci cestovní ruch. Byl asi fakt velký zvíře, protože když jsme se jednou připili na koncertě na hřišti, vyprávěl mi, jak ho všichni tlačili, aby šel do tý větší politiky, a ve straně chtěli, aby byl poslanec. Proto taky studoval VUML. To byla Večerní univerzita marxismu-leninismu, a když jste pak složili zkoušku z dějin KSČ, teorie a praxe výstavby strany, politické ekonomie a vědeckého komunismu, byli jste ten úplně nejvíc největší komouš ze všech, vedoucí kádr, a čekaly vás už jenom světlé zítřky.

Z vyučování si toho děda podle vlastních slov moc nepamatuje, ale co si pamatuje bezpečně, je, jak chodili na pivo ke Schnellům. A taky dokáže kdekoliv na Malý Straně zaparkovat jako pánbůh. Podobný trénink může získat jen někdo, kdo několik let v řadě, a s trojkou v žíle, parkoval někde s žigulem. Jenže někdy v době, kdy děda nosil v aktovce Kapitál a chystal se ke zkouškám, přišel rok 89 a všechno bylo jinak. Dodnes jsem přesvědčená, že stačilo málo, a předsedou KSČM by nebyl Vojtěch Filip, ale náš rudý Evžen. A já bych se asi musela odstěhovat někam do Austrálie, změnit si jméno a pro sichr možná i pohlaví.

Dlouhé roky pak děda dělal starostu v jedné obci v západních Čechách, jak jinak než za KSČM. A to asi dvacet let. V obci nastolil prakticky diktaturu. Co řekl, to platilo. Z Kozolup se tak stala taková demo verze Severní Koreje.

Když řekl, že se vysekají trávníky a vyplejou se chodníky, lidi z ouřadu tam naklusali, i kdyby to mělo být v noci. A taky pak postával za oknem a kontroloval, jestli ostatní po těch chodnících spořádaně chodí. Pokud někdo nechodil spořádaně, při nejbližší příležitosti mu udělal PŠM (politické školení mužstva).

Děda s babi bydleli (stylově) v ulici Gottwaldova. Ta se sice po revoluci přejmenovala na Zahradní, ale duch doby zůstal.

Věděl, kde přesně a na jakým fleku sedí další komouš, věděl, s kým a kdy vypít flašku slivovice, kdo si potrpí na chlebíčky s vlašákem, věděl, kde se drží peníze a jak je do vsi přitáhnout. Faktem je, že tam bylo všechno – sámoška, náměstí (jednou jsem řekla náves a týden se mnou nemluvil), pošta, dům s pečovatelskou službou nejlepší na okrese, doktor, cukrárna, hřiště, hospody, dětský hřiště, kulturák, nový silnice. Prostě všechno, co podle psaných i nepsaných socialistických pravidel člověk potřebuje ke kvalitnímu a smysluplnému vyžití. Podcenil ale to, že když se někdo vyžívá v něčem jiném, má smůlu. A i tihle lidi volí. No, a když ho pak jednou ve volbách porazili Zelení (cituji: „Ty ekologický kurvy se spolčily za mými zády, navzdory tomu, že nejvíc preferenčních hlasů jsem měl jednoznačně já!“), někde tam začala růst jeho všeobecná nespokojenost úplně se vším současným. Kdyby mohl, prostě by tyhlecty sluníčkáře někam zavřel, a dál by dělal dobro pro lidi. Nějaký prvky demokracie ho vždycky jenom zdržovaly, nebo mu vyloženě rozesraly pětiletku. On makal – svátky, soboty, neděle. Kde já už jsem to jenom… No, nic.

Děda je ročník 1947, já 1988. Když z tuzemské politické scény mizel Štrougal, disentem se proháněli chartisti, došel toaletní papír (navzdory tomu, že doba to byla stále k posrání), ve chvíli, kdy už všichni tušili, že v Evropě se rodí něco velkého…, rodila moje máma mě. Pro dědu jsem byla zprvu velkým zklamáním. Byl si totiž stoprocentně jist, že se narodí kluk. Jeho známý z VUMLu totiž dělal gynekologa. Tady mě samozřejmě napadá asi dvanáct různých legrací na téma teorie marxismu-leninismu versus prciny… Ale vás určitě taky, tak to necháme vyšumět, o. k.? Ale co je hlavní – jako první na okrese měl ultrazvuk. Na něm naprosto jednoznačně vyčetl, že se dědovi narodí vnuk, protože technika nelže. Děda slavil tři dny. Částečně proto, že sám měl tři dcery a lezlo mu to krkem, a částečně proto, že prostě vždycky rád slavil, ať byl spouštěč jakýkoliv. Koupil kopačky a míč. Okolo mámy chodil a nenápadně pískal melodii Zelená je tráva, fotbal to je hra…, a kdyby mohl, asi by mi tam dovnitř poslal i jednu malou dětskou plzničku. Mámu považoval od té chvíle pouze za druhořadý chodící inkubátor a soustředil se výhradně na výsledek.

Když jsem se pak narodila, volal nadšeně do porodnice. „Gratulujeme, máte holčičku!“ ozvalo se ze sluchátka. Děda jim vysvětlil, že muselo dojít k záměně, protože holčička nebyla objednána. Nepochodil. Donutil babičku zavolat do porodnice znovu. Když přišla se stejnou informací, samozřejmě jí vynadal, že je úplně neschopná. Volal proto ještě do třetice sám, změněným hlasem, a představil se jako „rodinný známý“. „Pane, já opravdu nevím, jak vám to máme vysvětlit, ale dnes se nám tu narodily jenom tři holky a žádný kluk. Takže záměna není možná,“ sdělila mu vrchní sestra nekompromisně. Ještě, než se dědovi zhroutil svět, zvedl sluchátko, zavolal tomu svému okresnímu odborníkovi přes pipiny a nové technologie v gynekologicko-porodnické socialistické praxi, a řval na něj, ať si ten svůj slavnej ultrazvuk strčí do prdele. Jestli pan doktor jeho doporučení splnil, to už nevím. Ale vím jedno – napůl kluk už jsem v rodině zůstala, a nikdy mi nevadilo jít s dědou na fotbal, na pivo, na nechutně mastnou klobásu, zpívat u táboráku Bednu od whisky a známý západočeský hit od kapely Brutus Šel pes do lesa a potkal dlažební kostku, a spíš než šatičky, jsem si čistila odřený kolena.

Teď, v létě 2019, je ze mě třicítka. Bridget Jonesové se začínám nebezpečně podobat každým dnem a po jednom severském extempore s příšernou příspěvkovou, jakože kulturní, organizací, jsem zpátky na své redaktorské pozici v České televizi. To v soužití se čtenářem Parlamentních listů a Haló novin přináší úplně netušené výzvy.

Když děda před pár měsíci ovdověl a my všichni přišli o nejúžasnější ženskou, co znám, anděla, který nás vždycky pochopil, podpořil a nikdy, nikdy nesoudil…, všechno se změnilo. Najednou potřeboval pomoct, a to hodně, i když by to nikdy nepřiznal. No, a jako třeba nadšený pěstitel tropických rostlin vždy v koutku duše touží vidět pravý deštný prales, tak děda jako vyznavač a šiřitel socialistické ideologie celý život prahnul po tom, vyrazit na Kubu. A jelikož jsem na léto měla v plánu asi tolik romantiky, jako je lásky na finančním úřadě, navrhla jsem mu, že s ním tu cestu absolvuju. Napůl jsem fakt viděla, že by mu to hrozně bodlo, a napůl mě hrozně zajímalo, co se stane, když vezmete typické české komunistické třešničky a naložíte je do pravého kubánského rumu.

FB status 1. 7. 2019, někde v autobuse směr Vídeň

Bydlíme sice asi 15 minut od letiště Václava Havla, ale tento pravdoláskařský začátek mise by vše jen pokazil, proto jedeme autobusem na vídeňský Schwechat a odtud teprve poletíme. Tímto jsme navíc do naší cesty dosadili i nevyzpytatelnou časoprostorovou konstantu D1 , kterou musíme celou rovnici doby putování znásobit.

Plány imperialistů zhatí naši řízci boubelatí! Děda je odvážný úderník, ale jeho jistota stojí na zásadních pilířích… A tím jsou třeba řízky. Bez řízků neopouští sídlo, bez řízků je nebezpečno. Takže řízky jedou i s námi. Stejně, jako fusekle. Ty si vezme do letadla, do sandálů. Nicméně, já bych to nezlehčovala, děd je možná na Kubu ready víc než já. Socík umí. Svou průkazku česko-kubánského přátelství si nechal vytisknout v nadživotní velikosti, zalaminovat, a jen tak ji pohodil do kufru. Je dost možný, že proveze všechny lančmíty, kdežto mně můj kufr značky American Tourister asi vysypou komplet a zabaví i spoďáry. Tenhle problém naštěstí děda neřeší. Na cestu si zabalil troje trenky, což mi přišlo poměrně odvážné, neb jedeme na 20 dní… Navrhla jsem desatery, a na pěti kouskách jsme se nakonec shodli. Zachytila jsem z jeho strany velkou nervozitu z toho, že by si vezl MOC trenek, tak jsem ho nechtěla vystavovat zbytečnému stresu. Wish me luck, myslím, že na Cayo Coco budu všechno drhnout na valše, jako kokot. Teda, Popelka. Stay tuned. #tresnevrumu

Děda je přesvědčený, že o Kubě kapitalistická propaganda záměrně šíří lži. On naprosto bezpečně ví, jak se tam skvěle žije, a západ jenom závidí. Proto se podle něj šíří ty nesmysly o tom, jak tam je nedostatek jídla a nic tam nefunguje. Největším nepřítelem se pro něj tak už v minulosti stali herci Donutil s Bartoškou. Protože v jednom díle Cestománie, o kterém on tvrdí, že viděl, schválně prezentovali Kubu jako zaostalou zemi, a taky záměrně ukazovali jen ty ošklivý uličky… No, a na konci, na konci (!) řekli, že „už by to chtělo, aby ten diktátor konečně skapal“. „Chápeš to? Chápeš to?! Jak si tohle můžou dovolit? Takovýhle hnusný výrazy používat? To by mělo bejt trestný. Okamžitě bych je vodstřih od koryta. Ale, tak co ostatně čekat od Český televize, že jo,“ mlel v několika různých obměnách děda, a mně začalo zřetelně cukat pravé oko. Snažila jsem se mu vysvětlit, že Donutil a Bartoška tomu pořadu jen propůjčují svoje hlasy, že tam fyzicky nejezdí, samozřejmě… Ale usadil mě, že jsem teda opravdu naivní, jestli tomu věřím, a že tihle páni umělci vždycky věděli, jak se zadarmo nacpat, proto tam samozřejmě jezdí na dovolený, a basta. A kromě toho mu to někdo poslal mailem. Pokusila jsem se otevřít ještě debatu o ověřování zdrojů, ale bylo z toho prásknutí dveřmi a uražený odchod do garáže. V práci jsem se mrkla do archivu a ten díl Cestománie o Kubě našla. Nic o přání smrti Fidelovi v pořadu nezaznělo. Podtitul pořadu zněl: Bary, kde popíjel Ernest Hemingway, a překrásná pláž Varadero. To jsou místa, která nevynechá žádný návštěvník Kuby. Ale symboly karibského ostrova jsou i krokodýlí farmy, bezpočet starých španělských vesniček, výborný rum a také prvomájové oslavy. Podle mě nic skandálního. Ale já jsem nestudovala VUML, tak nevím.

Aniž by toho děda o kubánských reáliích nějak moc tušil, už dopředu věděl, jak se tam bude mít. Skvěle, samozřejmě. A kdo říká, že ne, ten lže, krade, do pekla se hrabe a skončí na šibenici. Tím si byl naoko jist. Jenomže i v něm hlodala pochybnost. Poznala jsem to podle jeho nákupů různých zásob. Jako první se u něj doma na klavíru (kam se odkládá vše důležité) začaly shromažďovat různé konzervy. To už je taková prastará česká vlastnost, ten pocit, že na cesty je potřeba koupit spoustu jídla, které normálně nežerete. Konzervy, suché řízky v chlebu, instantní polívky. Protože pak bude ve vašem trávicím systému jak v pokojíčku. Kdy jste naposledy měli tohle kombo v nějakém běžném dnu? Zeptala jsem se na to dědy, ale nerozuměl otázce. V bytě se postupně vršila pyramida z konzerv. Pražskou šunku jsem povolila, nad lančmítem jsem varovně povytahovala obočí, a když koupil v akci za dvanáct korun dvě půlkilovky nějakých pochybných jater, vydala jsem stopku na cokoliv v konzervě. A tak se tam místo toho začaly hromadit sladkosti. Hašlerky, jesenky, kyselý žížalky, vexty. Přimhouřila jsem oko, ačkoliv mi začalo být jasné, že i s polovinou plánovaného obsahu svého kufru se můžu rovnou rozloučit. Přibyly už jen asi tři kilogramy nejrůznějších sprchových gelů, zubních past a čtyři zubní kartáčky. Jako taková… pomoc kubánskému lidu. Kterému se daří samozřejmě výborně, a pokud ne, tak za to může Amerika. Začala jsem se obávat, aby nás naopak režim nezačal podezírat, že tam vezeme zásoby kubánským disidentům. Z toho bych se totiž opravdu nechtěla vybrušovat.

Naše cesta začala dostávat reálné obrysy, a to nejenom hromaděním proviantu, který má trvanlivost minimálně do roku 2037. Bylo potřeba na kubánském konzulátu vyřídit víza, jelikož nejedeme přes cestovku, ale punkově po vlastní ose. Když už Kuba, tak trošku autentico, ne? No. Tak pravá Kuba na mě dýchla hned ve chvíli, kdy se ukázalo, že kubánský konzulát premává iba od úterý do pátku, od půl deváté do jedenácti. Tak jsem si vzala den dovolené, abych mohla začít zařizovat dovolenou. Protože to dává perfektní smysl, ne?

Děda neponechal nic náhodě a vzal si s sebou průkazku Společnosti česko-kubánského přátelství. To je, prosím vás, spolek, který byl oficiálně založený v devadesátkách, ale navazuje na Výbor československo-kubánského přátelství z roku 1976. Tahle odbojová skupina nesouhlasí s blokádou Kuby ze strany USA, ale taky kritizuje současnou politiku Česka ve vztahu ke kubánské vládě. A ve spolupráci s KSČM si bere taky za úkol OBJEKTIVNĚ informovat o Kubě. Rozuměj – tak, jak jim to pasuje do ideologické šablony. Vždycky, když začne hrdě máchat tou průkazkou, hluboce se soustředím na to, aby v mojí hlavě hrála raději smyšlená opička na činely a abych k tomu neměla chuť cokoliv říkat. Když jsme vlezli do kanceláře kubánské soudružky, která při pohledu na jeho česko-kubánskou kartičku rozpřáhla ruce k širokému objetí, mi to celé teprve naplno došlo, co to tady vlastně předvádíme, a měla jsem pocit, že mi nohy vrostly do podlahy jako mangrovník. Na tuhle absurdní situaci shlížel ze zdi Fidel v životní velikosti a ve zlatém rámu. Měla jsem pocit, že se mi snad chechtá i on. Paní si u našich jmen udělala velký rudý puntík (jen odhaduju), shrábla asi dvanáct stovek a dala nám víza. Respektive turistickou kartu. Dělala jsem, že jsem skutečně pouze komoušova vnučka a nikoliv novinář. To by asi začala jiná legranda. Na Kubě totiž platí zákaz vstupu pro všechny pisálky bez akreditace. Jak říká české ministerstvo zahraničí, musíte mít pracovní vízum s magickým kódem D-6. Podle lidí, co ho dostali, to trvá dost dlouho. Když to jde rychle, tak půl roku. Pak už jen detail. Člověk se musí přihlásit ve Středisku mezinárodního tisku v Havaně a nahlásit místo pobytu. Asi, aby měli tajní lehčí práci. Kubánské úřady nicméně sledují zahraniční tisk a neujde jim nikdo, kdo nepíše o Kubě jen krásně. A pokud zjistí, že jste tak drzí, že si dovolíte psát o tom, co jste na Kubě viděli, aniž byste měli oficiální povolení k práci, tak vám příště vízum ani nemusejí dát. No, uvidíme… Ještě tam nejsem ani poprvé, tak na další návštěvu fakt nepomýšlím. Turistická karta je nazelenalý papírek cca velikosti složenky. Soužka Kubánka se nám přísně zahleděla do očí a řekla, že ten papírek NESMÍME (!) ztratit. A to nejen do odletu, ale ani během našeho třítýdenního putování po Kubě. Protože pak by nás nepustili zpátky.

To mě vyděsilo. Já i děda jsme schopni ztratit i věci mnohem větších rozměrů a hodnoty. Děda jednou ztratil gauč, který převážel na vozejku za autem. Já před lety zaplatila v taxíku mobilem (jako skutečně tím přístrojem, protože peněženku už jsem nechala v baru předtím…), a vlastně jsem tak dávno před Apple Pay položila základy pro rozvoj mobilních plateb v Česku. Smiřovala jsem se s tím, že se s dědou budeme muset na Kubě usadit, a to vše kvůli tomu, že jsme zašantročili zelený papírek. V tu chvíli jsem se přistihla, jak přemýšlím, že si nechám kopii té turistické karty vytetovat na předloktí. Á propos, balení a věci s sebou… Nečekáte nikdo, že si děda zabalil kufr sám, že ne?

FB status 2. 7. 2019, offline verze, konečně Havana

Bylo to sice dál, ale zato mnohem horší cesta! Trvalo to pouhých 31 hodin cestování různými dopravními prostředky, ale právě jsme dosedli v Havaně. Když jsme v jednu ráno, už po celým dnu na cestě, vystupovali v Istanbulu, čímž jsme od našeho cíle oddriftovali o celých 1456 kilometrů východněji, a byli jsme ponecháni osudu zcela bez řízků, už jsem přestávala doufat. Ale nejen, že jsme tu my, dokonce dorazila i naše poklady napchaná zavazadla. Když nám kufry vyložili, nesla jsem si ten svůj v náručí tak dojatě, jako si nosí matky svoje prvorozené dítě z porodnice. #tresnevrumu

Víte, já samozřejmě naprosto uznávám, že tenhle výlet je takovým pokračováním Příběhů obyčejného šílenství. Protože pro mě to nebude úplně dovolená. Já jsem tu něco jako paní na hlídání. Na druhou stranu, když vidím, kolik je v dědovi síly, energie a chuti objevovat svět, tak mě to docela obyčejně dojímá. A pokud já jsem tím klíčem k tomu, aby to mohl zažít, pak beru skoro jako svou povinnost, mu to umožnit. A navíc dobře vím, co zmůže nahromaděná energie, která pak exploduje a vrhne se špatným směrem. Děti sice ještě nemám (mámy všude na světě ovládají tohle umění účelového utahání opečovávaného objektu jako polobozi), ale už roky chovám koně, což v něčem vykazuje podobné rysy. Pokud nedokážete nasměrovat nabušených sedm set kilo správným směrem a motivovat ho k hezkým věcem, máte zaděláno na průser a s vámi i všichni v okolí. Děda má minimálně o šest set kilo míň, tudíž… Teoreticky by to mohlo být OK. Ačkoliv nějaké mezery tam ve výcviku jsou. Co se stane, když zapšklý důchodce zpitomělý propagandou vezme věci do svých rukou, pro to nemusíme chodit daleko. V létě roku 2017 jeden takový na Mladoboleslavsku pokácel dva stromy přes koleje, čímž způsobil vykolejení dvou vlaků. Na místě nechal papírky se zkomoleným textem, které měly působit dojmem, že okolo Jizery krouží pomatený džihádista. Policajti ho drapli zanedlouho. Byl to sedmdesátiletý důchodce, velký sympatizant SPD, který chtěl lidi vyburcovat k větší nenávisti vůči muslimům a k odmítání migrační vlny. Ve stylu, že když oni tady furt nepáchají ty teroristické útoky, my si je uděláme sami, abychom měli konečně pádný argument! Tadyhleten pán si poseděl i na Pankráci. Ve věznici, ne v metru…

Neříkám, že našeho dědu podezřívám z podobných hovadin. Ale na druhou stranu – jak se píše v pražských tramvajích – Better safe than sorry, že jo. Ono to nemusí být jenom o nějakém obecném ohrožení, úplně kolikrát stačí, že svými jedovatými průpovídkami ohrožuje rodinné nedělní odpoledne a imrvére naši nervovou soustavu.

Všechny tyhle věci se mi honily hlavou i v letadle, v průběhu cesty. Ono, když máte hodiny a hodiny v různých dopravních prostředcích v klidu sedět, se vám toho mozkovnou prožene mnoho. Navíc, když vedle vás děda už dvě hodiny chrápe tak, že to otřásá letadlem jak turbulence nad Pacifikem, chcete si jenom vší silou potvrdit, že jste se přece jen rozhodli dobře. Protože je před vámi jedenadvacet dní! A aby mi jeblo hned v ten první, na to je opravdu trochu brzo.

Předtím, než děda zabral, se mě s vážnou tváří zeptal, kam teď jedeme. Měli jsme ohledně cesty a jednotlivých přestupů asi čtyři organizační schůzky, všechno měl v mailu i zakreslené v mapě. Několikrát jsem se ho ptala, jestli všemu rozumí a nepotřebuje ještě něco vysvětlit. Takže jsem logicky předpokládala, že jde o vtip, a ve stejném ranku mu vážně odpověděla: „Moskva.“

Ze zmateného výrazu tváře, který následoval, jsem ale pochopila, že o typické mužské vlastnosti „kývu, jako že vnímám, ale přitom tě neposlouchám, protože mě nebaví, co říkáš“ se toho musím do života ještě hodně naučit.

FB status 3. 7. 2019, offline verze

Na dědovi je znát, že je z kubánské reality trochu rozčarován. Jel si sem pro potvrzení některých svých idejí, a ne úplně se to daří. Dnes jsou tématem kubánské pomeranče. Už s nima vysírá od února, znova rozjel propagandu na Florenci, když jsme vlezli do prvního busu. Pokračoval s tím i během dvanáctihodinového letu s Turkish Airlines, kde si objednával oranžus, a těšil se, jak to srovná s tím fantastickým kubánským nektarem. No. Teď před chvílí mu jedna partička Kubánců řekla, že tady by místní pomeranče nikoho ani nenapadlo pozřít, a chechtali se na celé kolo. Proto je děda zádumčivý. Ale místo pomerančů objevil mango. Mango is new kubánský pomeranče. Mango je dobrý, a propagandu je do budoucna odhodlán napřít tímto směrem. Takže svět je nádherný, růžový, béžový. Děda si stěžuje pouze na chuť zubní pasty. Ta je ale z Prahy, za to Kuba nemůže, za to můžu já. Blbě jsem ji koupila. Napravím pastu a možná si zapíská i internacionálu, před spaním. #tresnevrumu

Je toho mnohem víc, co děda na Kubě miluje. Třeba samotné Kubánce a Kubánky. Kdykoliv může, dá se s nimi do řeči. Což teda není úplně přesný popis toho, co dělá, neb oni mluví španělsky a děda pomalu česky, což občas prokládá francouzskými výrazy. A taky anglickými, které považuje za mezinárodně srozumitelné. Ale v těch roztomile tápe. Takhle si třeba jednou na Aljašce objednával studenýho medvěda. Bear a beer k sobě mají prostě nebezpečně blízko. Kdyby se to tenkrát včas nevysvětlilo, nespí dnes jeho pudl v pelíšku ze zverimexu, ale v grizzlyho kůži. A v ulicích Havany se odehrává zhruba tohle: „Salut, čau! Já Evžen, jo? My musíííme do müseo revolucijóóón. Já přídu dýl, jo? Au reservoir!“

Vždycky, vždycky mi to připomene jeden díl seriálu Přátelé, jak Joey mluvil francouzsky: „Tut, dela frut!“

Nicméně toto nechci vůbec snižovat, protože věřte, nebo ne, jazykový freestyle je dědovou superschopností. Každý jiný by byl za debila, ale jemu to prostě nějakým záhadným způsobem funguje. Leccos si domyslí, něco porozumí, něco si ukážou rukama, děda pak pantomimicky naznačí, jak bafá z doutníku a že je to jako super, a na konci toho se všichni srdečně smějou a plácají se po zádech.

Opravdu věřím, že pokud by děda měl být jednou znázorněn jako superhrdina, tak by měl na svém rudém plášti kromě komunistických třešniček vyšité ještě veliké písmeno E. Jako Evžen, ale taky jako esperanto – protože dost možná vynalezl univerzálně srozumitelný komunikační klíč.

Když mi bylo deset, zpívala jsem v Brně v dětském sboru v Janáčkově divadle a s operou Carmen jsme jeli na turné do Japonska. To bylo v roce 1999. Byli jsme tam šest týdnů a zhruba co tři dny jsme se přesouvali postupně ze severu na jih. Mobily jsme ještě neměli, internet byl, jak říkají cimrmanologové, pouze předmětem vášnivých debat v anarchistických kroužcích, takže domů jsme rodičům volali z telefonních budek na pevné linky. Naši měli pouze seznam měst a hotelů, kde se zhruba máme pohybovat, a posílali nám tam dopisy. To byl jediný možný způsob komunikace.

A právě tehdy děda provedl svůj majstrštyk. Když se se svým plánem svěřil babičce, sprdla ho s tím, že se asi úplně zbláznil. Děda si ale nepřipouští, že by mu někdy něco nešlo, nebo se mu něco nepodařilo, proto se nenechal vůbec rozhodit. Tuhle umíněnost jsem asi odkoukala od něj, když o tom tak přemýšlím. Děda se rozhodl, že mi prostě z Kozolup zavolá do Tokia. Na obecní poště vyzvěděl, jakou má na prstovém ciferníku vytočit předvolbu, a pak začal obvolávat všechny Hiltony v Tokiu. Tenkrát byly asi tři. Dodnes je mi záhadou, jak vysvětlil těm japonským recepčním, že shání Michaelu Polákovou, že to je malá holčička, že tam je s divadlem a že potřebuje přepojit k ní na pokoj. NE-TU-ŠÍM. A to musel ještě počítat s časovým posunem, neb v Tokiu je o osm hodin víc.

Nicméně se mu to povedlo. Jenže víte, co? Když nám zazvonil v pokoji telefon, tak jsme se s kamarádkou lekly, že na nás někdo z recepce bude mluvit cizím jazykem, a to sluchátko jsme jen zvedly a zase položily.

Dědu to tenkrát stálo na složenkách od Telecomu asi tak tisícovku, nicméně doteď mě fascinuje, že ani to ho neodradilo a nechal se přepojit znovu! A tentokrát už jsem to zvedla. Když se ozvalo: „No, ahoj, Míšo, tady děda Evžen,“ málem mi vypadlo sluchátko z ruky. Tolik k dědovým jazykovým (ne)schopnostem. Pro ty já mám vlastně jen slova obdivu a úcty.

Nutno říct, že já se svou relativně slušnou angličtinou jsem na Kubě ve spoustě situací byla nahraná. Anglina tu nefrčí. Rychle jsem se naučila suverénně alespoň pár strategických španělských frází, jako třeba una cerveza por favor (jedno pivo, prosím). To by nás mohlo zachránit.

FB status 4. 7. 2019, offline verze

A máme tu další díl samizdatového vydání #tresnevrumu, a přidáváme volume. Doposud jsem zatajila, že naše výprava je početnější než 1 + 1. Když se rozkřiklo, že bude legrace, přidalo se k naší nesourodé dvojici šest dalších úplně sourodých českých penzistů. Jeden z nich, říkejme mu třeba Svatoslav, oblažuje skupinu od začátku svou chorobnou šetrností. Díky Sváťovi jsme třeba všichni ušetřili 500 korun. Sice jsme kvůli tomu museli busem do Vídně, odsud do Istanbulu, a pak teprve do Havany… Ale pro slevu nesmí být člověk líný jít světa kraj. No. Tak tomuhle člověku dneska ukradli v autobuse šrajtofli, a to s úplně všema penězma. Naštěstí mu děda hned vysvětlil, že je to naprostá výjimka, neb na Kubě je nulová kriminalita. A strávit načatý večer zhruba tříhodinovým výslechem na kubánský fízlárně, to fakt nechceš. Ale jen jednu jedinou věc nechceš ještě o trochu víc. Aby se ti děda svěřil, že začíná koketovat s myšlenkou nudismu, a že ho škrtí trenky, jak na těle, tak na duši (!). A začal to okamžitě praktikovat. Zatím v rámci pokoje, nevím, jak se naked man rádius bude zvětšovat. Řeším to tak, že jsem začala chlastat už ráno. #

Sváťa Pýchů a jeho úžasná žena Jitka se s mými prarodiči seznámili už dávno. Jedna z dědových dcer, tedy moje teta, kdysi chodila s jejich synem. Těm to sice nevyšlo, ale přátelství čtveřice rodičů zůstalo. Taky už mají jednu společnou dobrodružnou výpravu za sebou. Před deseti lety byli měsíc a půl v Kanadě a na Aljašce. Historek si přivezli nepočítaně, ale moje nejoblíbenější je, jak Sváťa s dědou lovili lososy holýma rukama. Protože děda je lovec a Sváťa držgrešle, aktivita, při které se snažíte lapit něco velkého a mrštného, což je navíc ještě zadarmo, pro ně dva byla přímo dokonalá.

Štěstí bylo tenkrát asi trochu unavené, protože sedlo i na dědu. Hrábl pod hladinu a v tu ránu třímal lososa nad hlavou.

Když ho pak babi s Jitkou porcovaly (lososa, ne dědu), ukázalo se, že to nebyl jen tak ledajaký kousek. Pod kůží měl totiž čip, prostřednictvím kterého biologové sledují migraci rybích hejn. Jsem naší babi docela vděčná, že blikající ampuli tenkrát hodila zpátky do řeky a zabránila tak dalšímu plánovanému poťouchlému žertíku. Totiž, že děda chtěl čip dovézt domů a hodit ho do Vltavy, ať si mají vědátoři s čím lámat hlavu. Byl to nakonec tedy takový kanadský žertík ve stádiu pokusu.

Ohledně Kuby zafungovala nějaká prapodivná telepatie. Děda o ní začal mluvit, načež já jsem kývla na to, že spolu pojedeme. Ani ne týden na to ale Sváťa napsal dědovi mail, ve kterém shodou okolností zmiňuje, že cestu na Kubu spolu se skupinou svých kamarádů zvažujou. Když mi to děda nadšeně oznamoval, šly na mě mrákoty. „Tak nejen, že pojedu s jedním dědkem. Ono jich bude, ty vole, sedm,“ běželo mi hlavou. Zkusila jsem nahodit, že by teda mohl jet s nima sám, ale to ho zasmušilo a řekl, že na to by se asi necítil, jet s úplně cizíma lidma, že se bojí, jestli mu to Sváťa nenabídl tak trochu ze slušnosti. V tu chvíli jsem se teprve začala skutečně obávat, co bude dál. Dědu zvládnu, ale měla jsem za to, že v klidu naplánuju cestu i přesuny po svém a že mi do toho nikdo nebude kecat. A teď jsem se musela dohodnout s dalšíma šesti lidma. Z nichž mimochodem většina se zná ze sborovny, protože jsou to současní a bývalí učitelé. Já sama pocházím z učitelské rodiny, proto vím, co to je za peklo. Začala jsem si stranou odkládat peníze na alkohol, protože mi bylo jasné, že jeho spotřeba bude při této cestě obrovská.

Cestuju docela dost a jsem poměrně analytický typ, takže než někam jedu, nejdřív pár dní googlím, porovnávám, hledám nejkratší lety, většinou takový kompromis délka versus cena. Vytáhnu si pak nějaké tři varianty, ty nahodím do mailu, připíšu k nim jak výhody, tak i nevýhody, a rozešlu to spolucestujícím. Společně pak vybereme jeden scénář a podle toho jedeme. Všichni jsou šťastný. Do téhle mé do dokonalosti vybroušené cestovatelské taktiky hodil již druhý den Sváťa pumelici s tím, že viděl někde výhodné letenky a rovnou je koupil. Chtělo se mi autisticky kvílet. Polkla jsem to a poslali jsme mu peníze. Že to budou laciné letenky, na to jsme se v jeho případě mohli spolehnout. Stály patnáct tisíc. Co bylo k letenkám jako bonus, bylo to, že proletíme doslova světa kraj. Přesněji řečeno zhruba půlku zeměkoule.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Třešně v rumu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.