Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Štěpánka Bilová, Radmila Doupovcová,
Alena Hradilová, Věra Hromádková,
Barbora Chovancová, Hana Kallus, Radek Šimek

Právnická angličtina

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8415. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Ilustrace Barbora Chovancová
Návrh a zpracování obálky Ondřej Mikulecký
Počet stran 328

První vydání, Praha 2022

Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4757-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-4756-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-2537-1 (print)

O autorech

Štěpánka Bilová

Vystudovala angličtinu a matematiku na Filozofické fakultě a Přírodovědecké fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Pracuje jako odborná asistentka v Centru jazykového vzdělávání MU, kde učí odbornou angličtinu na Právnické fakultě. Specializuje se na využití technologií ve výuce jazyků, rozvíjení komunikačních dovedností a autonomie studentů.

Radmila Doupovcová

Vystudovala angličtinu a matematiku na Filozofické a Přírodovědecké fakultě Masarykovy univerzity v Brně, nyní pracuje jako lektorka v Centru jazykového vzdělávání MU. Učí právnickou angličtinu a koordinuje vývoj testů pro kurzy Angličtina pro právníky. Zabývá se metodami interaktivní výuky, testováním a využitím technologií ve výuce jazyků.

Alena Hradilová

Vystudovala angličtinu na Pedagogické a Filozofické fakultě Masarykovy univerzity v Brně. V současné době pracuje jako odborná asistentka v Centru jazykového vzdělávání MU, kde se specializuje na akademickou a právnickou angličtinu. Hlavní oblastí jejího zájmu je využití videokonferenčních technologií a metody zážitkové pedagogiky ve výuce odborného jazyka.

Věra Hromádková

Vystudovala anglickou filologii, překladatelství angličtiny a právo na Masarykově univerzitě v Brně. V současnosti působí jako lektorka v Centru jazykového vzdělávání MU, kde vyučuje předmět Angličtina pro právníky.

Barbora Chovancová

Vystudovala angličtinu na Masarykově univerzitě v Brně a žurnalistku na Univerzitě Palackého v Olomouci. Ve své doktorské práci se věnovala diskurzu v soudní síni (The Dynamics of Courtroom Interaction in English: A Sociolinguistic Study of the Transcripts of O.J. Simpson Civil Case). V současné době se kromě právnické angličtiny zabývá tématem jazykové mediace, a to jak z teoretického, tak z praktického hlediska. Podporuje autonomní učení a pracuje jako jazyková poradkyně.

Hana Kallus

Vystudovala angličtinu a češtinu na Filozofické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci a aplikovanou lingvistiku na University of Birmingham (UK). Podílela se na obnovení Katedry anglistiky na Pedagogické fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Ve své doktorské práci se věnovala jazyku přesvědčování v panelových diskuzích BBC Radio 4 a tuto zkušenost využívá od roku 1995 při výuce právnické angličtiny, videokonferenčních dovedností i jazykových dovedností v kombinaci s obchodním právem. Je soudní překladatelkou.

Radek Šimek

Vystudoval angličtinu a portugalštinu na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity v Brně. V současnosti působí jako lektor v Centru jazykového vzdělávání MU v oddělení na právnické fakultě, kde vyučuje předmět Angličtina pro právníky.

Úvod

Předkládaná kniha se věnuje praktickým aspektům právnické angličtiny a uvádí do problematiky právního jazyka pohledem českého čtenáře. Jednotlivé kapitoly se pohybují na poli práva, lingvistiky a především komunikace, poukazují na rozdíly práva anglosaského a evropského a nabízejí možnost procvičení dané problematiky. Kniha se nezaměřuje pouze na rozvoj jazykových dovedností, učí také strategie, jak komunikovat v oblastech, kde mezi právními systémy není přesný přesah.

Text je věnován českým právníkům a příbuzným profesím, studentům právnických fakult, zájemcům o právní jazyk (ať už z řad akademiků či široké veřejnosti) a v neposlední řadě učitelům právnické angličtiny. Může být inspirativním zdrojem i pro překladatele a tlumočníky z angličtiny, přestože jim není primárně určen.

Při prezentaci informací vycházíme z odborné literatury, zejména ze zahraničních pramenů z anglosaského světa, ale i z prací domácích autorů. Jako největší přínos vidíme fakt, že se do textu promítá naše vlastní zkušenost, a to jak práce akademiků zabývajících se právním jazykem, tak učitelů právnické angličtiny, jejichž cílem je pomáhat studentům proniknout do tajů tohoto odborného jazyka. Svoji roli sehrávají dokonce i naše zkušenosti a zájmy v mimopracovní oblasti, kdy v části věnované dalším doporučením představujeme zdroje užitečné pro právnickou angličtinu z oblasti kultury.

Celou knihu jsme koncipovali tak, aby byla naučná, ale zároveň i čtivá a zábavná, a také aby se s ní dobře pracovalo. Nechtěli jsme, aby se jednalo jen o čistě teoretické pojednání. Naším cílem bylo, aby čtenářům pomohla k hlubšímu pochopení jazyka a nenásilnou formou rozvíjela řečové dovednosti v oblasti právnické angličtiny. Kromě průvodního textu v češtině v ní proto najdete i různá jazyková cvičení, která si můžete sami vyzkoušet a vyhodnotit s pomocí nabízeného klíče, případně na nich pracovat se svým učitelem právnické angličtiny. Tento hands-on approach považujeme za nejefektivnější způsob práce s jazykem.

Český text uvádí anglické příklady kurzivou, a pokud je význam možné snadno odvodit z kontextu, nejsou důsledně překládány. Rovněž citace, které jsou uvedeny jako ilustrace nebo doplnění textu, nejsou přeloženy, nicméně je jejich význam okomentován tak, aby mu rozuměl i čtenář s méně pokročilou znalostí anglického jazyka. Cvičení jsou uváděna dvojjazyčně, takže s nimi snadno může pracovat i člověk, který neovládá češtinu, ať už v roli studenta nebo učitele. Poslechová cvičení jsou pro usnadnění opatřena QR kódy, které odkazují na nahrávky a videa volně přístupná na internetu.

Pokud v textu této knihy používáme termín právník, advokát, asistent a podobně, myslíme tím samozřejmě zástupce dané profese obou pohlaví. Na právnických fakultách nyní studuje přibližně stejný počet studentek a studentů – a šikovní jsou všichni. V případě klientů uvažujeme stejným způsobem.

Rychlý pohled na obsah odhalí, že v knize vycházíme z obecné charakteristiky právnické angličtiny (typických rysů legalese i v současnosti doporučované plain English), které poté aplikujeme na specifické, pro právníky důležité komunikační dovednosti, konkrétně na vyjednávání, argumentaci, mediaci, rozhovor s klientem a korespondenci. Knihu uzavírá kapitola s doporučeními pro další práci na právnické angličtině.

Jednotlivé kapitoly jsou vzájemně provázány a staví na tom, co se čtenář postupně dozvídá. Mysleli jsme však i na ty, které zajímá jen některá oblast, například jen kapitola věnovaná rozhovoru s klientem, a začtou se nejdříve do ní. Text jsme proto opatřili odkazy na potřebné informace zmíněné jinde v knize tak, aby si i takový čtenář mohl o dané problematice vytvořit ucelenější obrázek.

Pro osvěžení jsme v některých cvičeních místo klasického právnického Joe or Jane Doe[1] použili jména postav z oblíbených knih či filmů, jejichž autorům tímto vzdáváme hold. Můžete si s námi zahrát hru na hledání literární předlohy, z níž jsme si jména vypůjčili. Seznam beletrie a filmů, z nichž jsme čerpali, pak naleznete v bibliografii na konci knihy.

Součástí knihy je i glosář termínů, který byl vytvořen na základě našich dlouholetých zkušeností z výuky s přihlédnutím k tomu, v čem naši čeští studenti často chybují. Nemá být v žádném případě vyčerpávajícím zdrojem slovníkových hesel, ale spíše upozorněním na obtížnost vybraných jevů.

Na závěr knihy jsme zařadili souhrnné cvičení – v podstatě se jedná o case study, tedy případovou studii, s milostnou zápletkou, ve které si čtenáři mohou zopakovat a upevnit to nejdůležitější, co se při práci s knihou postupně dozvěděli a naučili.

Jste připraveni? All set? Ready to go? Otočte stránku, naše cesta s právnickou angličtinou právě začíná.

1 Jména John a Jane Doe se v anglosaském prostředí používají jako odkaz k lidem v případech, kdy není známé jejich pravé jméno, například při nálezu mrtvého těla, nebo pokud se jméno nesmí zveřejnit.

1.Charakteristika právnické angličtiny

London. Michaelmas term lately over, and the Lord Chancellor sitting in Lincoln’s Inn Hall. … As much mud in the streets as if the waters had but newly retired from the face of the earth. … Smoke lowering down from chimney-pots, making a soft black drizzle, with flakes of soot in it as big as full-grown snowflakes. … Fog everywhere. … Gas looming through the fog in diverse places in the streets.

On such an afternoon some score of members of the High Court of Chancery bar are … mistily engaged in one of the ten thousand stages of an endless cause, tripping one another up on slippery precedents, groping knee-deep in technicalities, running their goat-hair and horsehair warded heads[2] against walls of words and making a pretence of equity[3] with serious faces, as players might. On such an afternoon the various solicitors in the cause, some two or three of whom have inherited it from their fathers, who made a fortune by it, ought to be—as are they not?—ranged in a line, in a long matted well (but you might look in vain for truth at the bottom of it) between the registrar’s red table and the silk gowns, with bills, cross-bills, answers, rejoinders, injunctions, affidavits, issues, references to masters, masters’ reports, mountains of costly nonsense, piled before them. …

(Charles Dickens, Bleak House, Chapter I: In Chancery)

Charles Dickens ve svém románu Ponurý dům (Bleak House) popisuje v uvedené ukázce právníky (konkrétně barristery a solicitory v prostředí Court of Chancery[4]) jako specifickou, uzavřenou komunitu osob téměř doslova zahalenou mlhou a dýmem, zabředávající do bahna záludných precedentů, formalit, a zejména do množství právních dokumentů. Vpravdě ponuré vyobrazení. Pravdou ale zůstává, že jazyk, ať už ve formě právních dokumentů nebo jako mluvený diskurz, je ve velké míře pro tuto profesi určující. Jazyku práva se v této kapitole budeme věnovat podrobněji. Vydáme se na historický exkurz do vývoje právnické angličtiny, rozebereme její charakteristické rysy, řekneme si, proč se vyskytují, zda jsou žádoucí a zda by pomalu nebyl čas na změnu.

1.1Co si představit pod pojmem právnická angličtina?

Právní jazyk, v našem případě právnická angličtina (language of the law), je také označován termínem legalese. Podle oxfordského slovníku je legalese definována jako the formal and technical language of legal documents. Dodejme ale už zde, že legalese je často chápána v širším slova smyslu a může stejně dobře zahrnout i jazyk mluvený.

Zde uvádíme několik příkladů použití termínu legalese ve větě:

• The Supreme Court decisions that he attacks are worded in difficult, if not impenetrable, legalese.

• If you have a policy that is 25 pages of single-spaced, dense legalese, people simply will not be able to find the answers that they want.

• The document seeks to present ideas clearly, concisely, and directly, and to avoid legalese, archaic terms, and repetition.

Z výše uvedených vět je patrné, že označit dokument za psaný v legalese není nic lichotivého. V první větě je synonymem pro obtížně čitelný, ba dokonce neproniknutelný text. Stejně tak druhá věta kritizuje firemní strategii, která je dlouhá, hutně psaná a těžko srozumitelná. Třetí věta staví do kontrastu legalese, archaické výrazy a opakování slov s argumenty prezentovanými jasně, stručně a přímo.

Použití legalese má však i své opodstatnění. Příkladem může být text, který je adresován advokátním kancelářím. Text se jmenuje What is legalese and why is it bad? Není úplně nestranný, je reklamní, snaží se v podstatě prodat PR servis, ale podle našeho názoru je trefný.

Task 1

Přečtete si názor autorů, v textu podtrhejte, kdy je vhodné legalese použít a kdy se jí vyhnout, a udělejte si svůj vlastní názor.

Underline the situations in which legalese is, or is not, appropriate, according to the authors of the text. What is your opinion on legalese?

If you’re a lawyer, you may already be familiar with the term legalese. For those who may be unaware, it refers to legal speak or language that is filled with a whole lot of legal terminology and scholarly/academic words, phrasing, and terms. Legalese is using terms like stipulation and statute without explaining their definitions. It’s using odd words like herewith and henceforth. When using legalese, you’ll generally avoid using contractions and common lingo for the most part.

There’s a time and place for legalese. When completing court documentation and filing official legal letters, you may definitely see the need to include a bit of it. These are the documents that will primarily get read by other legal professionals, after all, so writing within the legal realm makes sense. But what about for your law firm’s website? What about for your blog, or over social media?

These are the places in which legalese tends to do more harm than good. The key is to always remember your audience when approaching legal writing of any kind–whether it be for a client, the court, a proceeding judge, or your potential client base. Ask yourself the following questions:

Who am I writing for?

What is my goal?

Will my intended audience understand and appreciate my word choice, tone, and writing style, or should I change it to better suit them?

Remember, when writing for your current or potential client base, those individuals most likely don’t understand what all the legal terms you commonly use mean. They may struggle with digesting long sentences using academic speak. Don’t be afraid to use language and grammar that’s shorter, more succinct, and more approachable when writing for your law firm website–whether that content is featured as site content or blog posts.

When posting over social media platforms, you especially want to keep your content approachable. Shorter sentences and phrases help your audience pay attention to what you have to say instead of simply skimming past your post. When it comes to social media, brevity definitely matters. Including pictures can help increase social media visibility as well.

(Legal InSites, 2018)

1.1.1Historický vývoj právnické angličtiny

Kritika anglického právního jazyka není záležitost poslední doby a je velmi úzce spjata s vývojem právnické angličtiny jako takové. Původně šlo v boji za srozumitelnost právního jazyka zejména o to, aby texty nebyly psány francouzsky nebo latinsky, ale anglicky – tedy v jazyce přístupném běžným občanům.

Vše začalo již v dobách, kdy původní obyvatelé britských ostrovů řešili záležitosti práva ve vernacular (vernakulární jazyk), což je jazyk nebo nářečí používané v běžné řeči lidmi v dané zemi nebo oblasti (Oxford English Dictionary). Pak přišly různé vlny dobyvatelů počínaje Římany přes Anglosasy až po Normany. Římané s sebou přinesli latinu. Po jejich odchodu kolem roku 410 Anglosasové dále používali mluvenou Old English[5], kterou kolem 7. století začali i psát. V 11. století pak přišla obrovská změna.

Může za to událost z roku 1066, která se váže k jednomu z nejdůležitějších dat britské historie, jež si všichni Britové pamatují ze školních lavic a jsou schopni vysypat z rukávu podrobnosti o bitvě u Hastingsu, kde padl král Harold, údajně po zásahu šípem do oka. Vilém, vévoda z Normandie, nazývaný Vilém Dobyvatel, William the Conqueror, který stál v čele vítězných Normanů, byl do tří let ve Westminsterském opatství korunován anglickým králem a život na Britských ostrovech se navždy změnil.

Tato událost měla nedozírné důsledky nejen pro život anglické šlechty, jejíž majetek Vilém Dobyvatel vyvlastnil, ale i pro jazyk jako takový, potažmo i pro jazyk právní. Peter Tiersma ve své knize Legal Language (1999) vysvětluje, že ač šlechta mluvila francouzsky, jazykem, jímž byly psány právní dokumenty, se stala latina, která tak nahradila původní angličtinu, tedy jazyk, který za Normanů zůstal lower-class language of a subjugated people (Tiersma, The Plain Language Movement). Normané byli zvyklí psát latinsky; francouzština se začíná objevovat i v psaném jazyku až ve druhé polovině 13. století, a to zejména v zákonech, statutes. V roce 1310 je už většina zákonů psána francouzsky (Tiersma, The Nature of Legal Language, s. 6).

Francouzština se také postupně stávala jazykem soudních síní, což vedlo k obecné nespokojenosti. Výsledkem byl Statute of Pleading z roku 1362, který stanovil, že namísto francouzštiny bude při ústní komunikaci ve všech královských a místních soudech v zemi používána angličtina. Proto se někdy na druhou polovinu 14. století nahlíží jako na dobu, kdy se rozšiřuje anglický vernakulární jazyk z lower class na vrstvy aristokratické. Jiní vědci se domnívají, že jde jen o předzvěst změn, které měly být dovršeny až ve století patnáctém, a Statute of Pleading byl tak jen pouhým symbolickým prohlášením, které nebylo důsledně dodržováno. Každopádně ale Statute of Pleading dokazuje, že angličtinu lze považovat za jazyk vhodný pro fungování soudnictví (Ormrod, 2003, s. 750).

Přestože kolem roku 1425 používaly angličtinu široké vrstvy obyvatelstva jak v psaném, tak v mluveném jazyce, soudním síním i psaným zákonům – tedy legislativě – nadále vládla francouzština.[6] V soudnictví se udržela ještě 100–200 let, ač se v téže době v Anglii už přestávala používat. Mattila (s odkazem na Mellinkoffa) toto udržování francouzštiny vysvětluje tak, že jazyková bariéra (tedy neschopnost běžných lidí sledovat, co se děje u soudu) zajistila, že nebudou strkat nos tam, kam alespoň podle právníků nos strkat nemají (Mattila, 2006).

Normanská francouzština v Anglii zakonzervovala právní termíny způsobem, jakým by to živý, vyvíjející se jazyk učinit nemohl. Dědictvím Law French tak do dnešních dnů zůstávají pojmy jako property, estate, chattel, executor, tenant, damage, judge, defendant, plaintiff nebo tort. Mnohé čtenáře jistě překvapí, že francouzština byla jako jazyk v soudnictví definitivně zrušena až v roce 1971 (Mattila, 2006, s. 228).

Poté, co jsme se dozvěděli o koexistenci angličtiny, francouzštiny a latiny, snadno pochopíme význam Tiersmova termínu trilingualism. Tyto tři jazyky vedle sebe koexistovaly, byly používány v různých kontextech. Angličtina pro výslech svědků, francouzština pro komunikaci v soudní síni, latina pro písemná podání a záznamy soudních jednání (Mattila, 2006, s. 208), ale mohlo se stát, že se všechny tři objevily i v jednom dokumentu (Languages used in Medieval documents).

Latina a francouzština byly jako jazyky formálních záznamů a zákonů nahrazeny angličtinou zákonem Proceedings in Courts of Justice Act až v roce 1730. Vliv latiny však samozřejmě přetrvává dodnes v termínech jako ad hoc, de facto, bona fide, inter alia nebo ultra vires.

Právní jazyk byl často pro zbytečnou pompéznost a nabubřelost předmětem nejen kritiky, ale i vtipů a zesměšňování. V roce 1596 se tehdejší britský Lord Chancellor[7] rozhodl, že exemplárním způsobem předvede, jaký typ dokumentů nechce u svého soudu přijímat. Jednoduše vzal jedno podle něj obzvláště komplikované a nesrozumitelné podání, ve všech sto dvaceti stranách nechal udělat doprostřed díru a pověsil jej nešťastnému autorovi na krk. A nejen to – chudák pisatel byl ten den v londýnské Westminster Hall ukazován jako odstrašující příklad všem lidem, kteří se tam právě pohybovali.[8]

Velmi výrazným kritikem právnické angličtiny byl osvícenský filozof Jeremy Bentham, který ji nevybíravě odsuzoval jako excrementitious matter a literary garbage a přimlouval se za to, aby jí i obyčejní lidé mohli porozumět, protože plain legal language je základem dobré správy (Tiersma, The Plain English Movement).

Zde naši cestu historickým vývojem právnické angličtiny přivádíme na pomyslné rozcestí, odkud se můžeme paralelně vydat na exkurzi do Spojených států amerických. Odpočiňme si tedy na chvíli od Britů a starého kontinentu a přenesme se do zámoří. Poté se opět vrátíme k vývoji v britské monarchii.

1.1.2Spojené státy americké

Zhruba ve stejné době, kdy se ve Velké Británii ozýval hlas Benthamův, se v nově nezávislých Spojených státech amerických rovněž diskutovala otázka demokracie a dobrého vládnutí. The Founding Fathers[9] si byli dobře vědomi, jak důležitou roli hraje srozumitelný jazyk práva, a upozorňovali na nešvary některých kolegů. Například Thomas Jefferson, sám povoláním právník, se v roce 1871 podivoval nad tím, že jeho kolegové are making every other word a ‘said’ or ‘aforesaid’ and saying everything over two or three times, so that nobody but we of the craft can untwist the diction and find out what it means…[10]

Praktické dopady této kritiky se ovšem začaly znatelněji projevovat až ve čtyřicátých letech 20. století. Nejvýraznější osobností (alespoň podle lingvistky Schriverové) byl právník Rudolph Flesch, původem z Rakouska, který jako první zformuloval pravidla plain writing. Nejenže přišel na souvislost mezi srozumitelností textu a délkou slov a vět, ale díky matematickému vzorci, který vytvořil, byl schopen srozumitelnost měřit. Tento vzorec, the Flesch-Kincaid test, se stále využívá, například v textových editorech MS Word. Ve své knize The Art of Readable Writing poskytuje Flesch také návod k tomu, jak psát a editovat tak, aby výsledek nebyl nesrozumitelný (Schriver, 2017, s. 7). Situace v USA ale ještě nebyla zralá na změny a Fleschovy snahy nepadaly na úrodnou půdu. Změna přišla až v sedmdesátých letech 20. století, kdy se dalo do pohybu reformní hnutí Plain English Movement. Na jeho počátku byly dvě publikace – The Language of the Law Davida Mellinkoffa a Plain English for Lawyers Richarda C. Wydicka. The Language of the Law, která jako první vlaštovka vyšla v roce 1963 v USA, je novátorskou publikací. Autor, sám praktikující právník, v ní popisuje nejen to, jak právníci komunikují, ale také hodnotí efektivitu komunikace a zaujímá kritický postoj k jejím nedostatkům. Na ni, byť až v roce 1978, navazuje publikace Plain English for Lawyers. Hnutí Plain Language Movement bylo v Americe totiž schopno od začátku šedesátých let do konce sedmdesátých pokročit tak daleko, že byl vydán tento podrobný návod, jak komunikovat. Podle Plain English for Lawyers se dodnes učí studenti práv psát srozumitelně a principy plain English se staly součástí výuky na většině právnických fakult v USA.

Ve státní správě nastal průlom v roce 1978, kdy prezident Jimmy Carter podepsal nařízení, executive order, ve kterém požadoval, aby vládní orgány používaly co nejkratší formuláře a co nejjednodušší jazyk.[11] V následujících dekádách se připojovaly jednotlivé státy buď na úrovni zákonů (například Connecticut), nebo alespoň ustanovováním poradních komisí složených ze soudců a právníků, které měly za úkol navrhnout, jak současnou situaci na poli jazyka nejlépe řešit (Schriver, 2017, s. 37). Snahy o srozumitelný a jednoduchý jazyk se z oblasti spotřebitelské a bankovní rozšířily přes zdravotnictví až k přijetí federálního zákona, který vstoupil v platnost 13. října 2011, Plain Writing Act z roku 2010. Tento federální zákon měl za cíl zlepšit přístup občanů k informacím tím, že vládní dokumenty budou srozumitelně prezentovány. Jeho účelem je to improve the effectiveness and accountability of Federal agencies to the public by promoting clear Government communication that the public can understand and use.[12]

1.1.3Velká Británie

Ve Velké Británii se od osvícence Jeremyho Benthama proti neproniknutelnému právnímu jazyku nepodnikaly žádné výraznější kroky až do sedmdesátých let 20. století. Pojďme se podívat na to, co se odehrálo dále.

Podobně jako ve Spojených státech amerických se i ve Velké Británii v současnosti věnuje pozornost dokumentům, které směřují od státu k jednotlivcům. Od roku 1979 se Plain English Campaign snaží bojovat proti gobbledygook, jargon and misleading public information. Tato kampaň pomohla mnoha vládním organizacím a dalším oficiálním organizacím s tvorbou a úpravou jejich dokumentů, zpráv a jiných publikací. Má se za to, že každý občan má právo na jasné a výstižné informace (About Us. The Plain English Campaign).

V roce 1999 byly snahy Plain English Campaign korunovány úspěchem, když byla schválena novela soudního řádu, Rules of Civil Procedure, s cílem jej zjednodušit. Této události se také dostalo výrazné pozornosti médií, protože nahrazovala některé klíčové právní pojmy moderními ekvivalenty. Subpoena je nyní witness summons,[13] in camera hearing je private hearing[14] a writ byl zaměněn za claim form.[15] V neposlední řadě pak byl plaintiff nahrazen pojmem claimant[16] (Civil Procedure Rules, Wikipedia).

Snahy o celkovou změnu v Británii zatím nemají oporu v zákoně, který by stanovoval státním orgánům povinnost srozumitelně komunikovat. Dalším krokem v tomto snažení byl ovšem dokument Public Administration Committee z roku 2009, který má název Bad Language: The Use and Abuse of Official Language. Z názvu je patrné, že se k současnému stavu komunikace politiků a public servants vůči občanům staví kriticky a tvrdí, že by měl být používán jazyk jasný, přesný a srozumitelný. V tomto dokumentu se přímo konstatuje, že oficiální jazyk často dokáže zkreslit nebo zamlžit význam, což samozřejmě rozhodně nevede k právní jistotě a obecně ke srozumitelnosti státní politiky a k přístupnosti veřejných služeb.

1.1.4Snahy o změny v právním jazyce v České republice

Při čtení předchozích řádků jste se už možná zamysleli nad tím, zda probíhá reforma právního jazyka i u nás. V České republice nejsou snahy o zjednodušování právního jazyka tak viditelné jako v anglicky mluvících zemích. Dokumentem, který zmiňuje, jak psát návrhy právních předpisů, jsou Legislativní pravidla Vlády ČR. Ta však jazykové stránce věnují jen jeden článek, a to čl. 40, který se ve čtyřech odstavcích věnuje terminologii, čili výběru slov, a v pátém doporučuje předpisy formulovat v oznamovacím způsobu přítomného času, zpravidla v jednotném čísle (Legislativní pravidla, 2018).

Docentka Chromá, přední znalkyně právnické angličtiny, upozorňuje, že v České republice není zavedena dlouhodobá zvyklost systémové výuky legal drafting na univerzitách, jako je tomu v anglicky mluvících zemích (2014, s. 54). Nicméně se již blýská na lepší časy, protože do studijních plánů právnických fakult proniká dovednostní výuka i v této oblasti.

Srozumitelnost jazyka je v České republice také prosazována spotřebitelskou organizací dTest, která tak činí zejména s ohledem na spotřebitele jakožto slabší, chráněnou stranu smluv v souladu s evropskou legislativou. Pro e-shopy nabízí vzorový standard obchodních podmínek, který odpovídá aktuální legislativě a je sepsán tak, aby byl srozumitelný i spotřebitelům. Příkladem dobré praxe jsou také materiály, které připravuje úřad Veřejného ochránce lidských práv, například informační letáky, jež velmi srozumitelně vysvětlují problematiku domácího násilí a přehledně prezentují konkrétní kroky, které oběti mohou podniknout (Kancelář veřejného ochránce práv, 2020).

1.2Typické znaky právnické angličtiny

Historický vývoj jazyka jsme pro naše účely vyčerpali a je tedy čas, abychom zmapovali současný stav. Tak tedy angličtina pro právníky? Právnická angličtina? Obecná angličtina s odbornými termíny? Není až tak důležité, jak tento typ odborného jazyka nazveme, ale spíše jak k němu přistupujeme. Praktikující právník (ať už advokát, státní zástupce, firemní právník či jakákoliv jiná s právem spojená profese) i osoba vyhledávající právní služby či služby veřejné správy si všimne, že se právní jazyk liší od jazyka běžného (obecného).

Na tomto místě se sluší čtenáři odborného textu nabídnout něco málo teoretického ukotvení a definic. Pojďme se tedy společně prokousat několika odstavci pokusů o vymezení a zařazení právního jazyka tak, jak jej vnímají renomovaní lingvisté.

Jazyk práva, či právníků, chcete-li, je obvyklý a neobvyklý zároveň. Má mnoho společného s typickými rysy odborného žargonu jiných profesí – s řečí mediků, inženýrů, stavbařů, veterinářů a dalších. Jsou to totiž způsoby jazykového vyjadřování o velmi specifických tématech, která mají svá typická pojmosloví. Kromě čistě komunikační funkce má však odborný jazyk také roli socializační – spoluvytváří skupinovou identitu a navozuje pocit solidarity mezi jejími členy. A nejen to – vymezuje skupinu i navenek. Dalo by se také říci, že historicky vymezuje hranice mezi profesionály a veřejností v dobrém i špatném slova smyslu. Právní jazyk se od jiných odborných jazyků liší v jednotlivých charakteristikách a právnická angličtina není výjimkou.

Právnická angličtina je podle průkopnické Mellinkoffovy knihy definována jako customary language used by lawyers in those Common law jurisdictions where English is the official language (1963, s. 3), je tedy jazykem právníků, kteří hovoří anglicky. Jde o jazyk určité sociální skupiny, což z právnické angličtiny činí sociolingvistickou varietu. V podstatě to znamená, že právníci jsou pro lingvisty více či méně koherentní sociální skupina, která si vytvořila vlastní způsob vyjadřování jak v mluvené, tak v psané řeči. Tento vlastní způsob vyjadřování, typický pro danou sociální skupinu, se stal registrem (čili specifickou kategorií jazyka), který je nezávislý na nářečí a stylu (typu dokumentu či mluveného projevu) a odpovídá tématu, o kterém se hovoří nebo píše (Trudgill, 1994). Mellinkoff dodává, že jazyk právníků obsahuje typická slova, fráze a způsoby vyjadřování, stejně jako stylistická specifika (1963, s. 3), čímž jasně upozorňuje na objektivní odlišnost tohoto žánru.

Na právnickou angličtinu můžeme nahlížet nejen jako na registr, ale také jako na sublanguage (podjazyk), jak jej označuje Tiersma. Ten má totiž za to, že právnická angličtina se nachází na kontinuu mezi samostatným jazykem a běžným obecným jazykem a zároveň je běžnému jazyku blíže, než se předpokládá (2005, s. 30). Nasvých webových stránkách věnujících se právnickému jazyku Tiersma vysvětluje, co rozumí pod pojmem sublanguage. Sublanguage má svou specializovanou gramatiku, omezená témata, obsahuje lexikální, syntaktická a sémantická omezení a umožňuje tvorbu nestandardních gramatických pravidel, která v běžném jazyce nejsou obvyklá (Tiersma, Legal language [online]). Jinými slovy, sublanguage se využívá v určité konkrétní tematické oblasti, má svou specifickou slovní zásobu, a to vše je korunováno pravidly, která se mohou lišit od pravidel běžného jazyka.

Podle účelu komunikace právní jazyk vymezují také Coulthard a Johnson (2007). Mají za to, že legal genres are conventional, repeated and distinctive features of text that arise from its communicative purpose (2007, s. 55). Coulthard a Johnson si u právnické angličtiny také všímají klíčových aspektů žánru jako stylu, čili užití slovní zásoby a stavby věty, ale také zdůrazňují důležitost funkce a účelu právnické angličtiny (s. 61). Také Bhatia poukazuje na fakt, že v současné době se analýza profesního (či odborného) jazyka zaměřila spíše na kontext, ve kterém se daná profesní variace jazyka užívá a interpretuje, než na jeho formu a strukturu (Bhatia 2004, citováno v Coulthard and Johnson, 2007, s. 61).

To všechno jsou samozřejmě vlastnosti právnické angličtiny, ale bez ohledu na to, jak danou varietu nazveme (zda sublanguage, registr, argot, dialekt, styl nebo dokonce samostatný jazyk), bezesporu jde o complex collection of linguistic habits that have developed over many centuries and that lawyers have learned to use quite strategically (Tiersma, Legal language [online]).

Z výše uvedeného vyplývá, že přestože existuje mnoho možností, jak danou variantu jazyka zařadit a ukotvit, ohledně několika charakteristických rysů právnické angličtiny se lingvisté shodují:

•jde o variantu jazyka;

•je používána v profesním styku (jak mezi právníky, tak ve vztahu právník-neprávník);

•má své specifické charakteristiky (slovní zásobu, větnou stavbu atd.);

•jde o psaný i mluvený jazyk;

•je nezávislá na nářečí a osobním stylu mluvčího;

•má sociální funkci (vymezuje a udržuje dynamiku sociálních skupin).

Definicemi jsme se prokousali a můžeme společně probádat o poznání uchopitelnější terén typických znaků právnické angličtiny, které by nám mohly být k praktickému užitku. Přestože se může zdát, že ohledně pojmenování kategorie, do které právnická angličtina patří, mezi lingvisty nepanuje shoda, zjištění o jejích typických vlastnostech, rysech a znacích jsou poněkud konzistentnější. Pojďme si je pojmenovat, od těch elementárních směrem ke komplexním.

1.2.1Slovní zásoba

Odborné výrazy

Tiersma (2006) označuje odbornou slovní zásobu jako nejvýraznější lingvistický rys právnické angličtiny a právního jazyka obecně. Odborná slovní zásoba se skládá ze slov se specifickým významem a v každé disciplíně se jí užívá jako prostředku přesné komunikace. Pro zúčastněné odborníky zároveň představuje určitou formu úspornosti. Mellinkoff uvádí jako typické odborné výrazy právnické angličtiny obiter dictum,[17] injunction,[18] novation[19] (Mellinkoff, 1963, s. 16). Nyní se tedy zaměříme na odbornou slovní zásobu, kterou si musí právník nejdříve bezpečně osvojit, a teprve poté s ní může pracovat. Úvodním krokem pro všechny, kdo s právem pracují, bývá naučit se striktně oddělovat slovní zásobu z občanského a trestního práva, čemuž se bude věnovat následující cvičení založené na reáliích Common law.

Task 2

Přečtěte si texty o základních znacích občanského a trestního práva a doplňte relevantní informace do tabulky.

Read the following texts on civil and criminal law and fill in the table below.

Civil law is a body of law that determines private rights and liabilities, as distinguished from criminal law. Civil cases concern private disputes between persons or organizations, such as disputes involving accidents or contracts. Civil procedure then seeks to compensate people for monetary losses or settle disputes. The goal is to return the person who suffered the loss to the same position as before the loss happened, or to resolve disagreements. There are three types of civil wrongs, torts (for example negligence), breaches of contract and breaches of trust. In civil procedure, the legal dispute is between individuals and does not involve the state. Therefore, the individual must commence the legal proceeding. The person who takes legal action is known as the claimant or plaintiff. The other party is known as the defendant. The defendant is the person or entity that is being sued. The case citation (reference) in civil procedure is as follows: Svoboda vs. Novak, correctly read Svoboda and Novak. In the USA, it is read Svoboda versus Novak. In the court, the claimant can represent themselves or hire a lawyer. The claimant must prove that the defendant committed the civil wrong on the balance of probabilities (in the USA on the preponderance of the evidence). This roughly means it is more than 50% likely that the defendant committed the wrong. If the court is satisfied that the claimant has proved their case on the balance of probabilities, then the defendant is found liable. If not, he/she is found not liable. If the defendant is found liable, the court may award damages (financial compensation) to the claimant. Other remedies include specific performance or injunction, among others.

NOTE: Claimant is an expression currently used in England, whereas Plaintiff is an expression used in the USA and also formerly in England.

Criminal law (also termed Penal law) is a body of rules defining offences against the community at large. It regulates how suspects are investigated, charged and tried. This kind of law also provides punishments for convicted offenders. The wrong in criminal law is known as a crime or offence. These are acts considered to be harmful to society as a whole. The person who commits a crime is a criminal or an offender. The person who suffers is a victim. In criminal proceedings, it is the state that tries to bring justice to the victim. The state is represented by the prosecution and the charged person is known as the defendant. Because of the potential loss of liberty or even life in some countries, the standard of proof in criminal cases is much higher than in civil cases. The job of the prosecution is to prove that the defendant has committed the crime. There is a presumption that the defendant is innocent until proven guilty and the burden of proof always lies with the party taking the action. This principle applies in both civil and criminal proceedings. The prosecution has to prove that the defendant is guilty beyond a reasonable doubt. This means there must be a very high level of certainty demonstrated to the jury and court. How much is it in percentage? Approximately 95%. If the court is satisfied that there is no reasonable doubt, the defendant is found guilty and convicted of the crime. If there is a reasonable doubt, the defendant is found not guilty of the crime and acquitted. If the defendant is found guilty and convicted, they are sentenced to a punishment. If the crime is serious, they can be sentenced to imprisonment. Examples of crimes include murder, theft, armed robbery, or arson. The case citation in criminal proceedings is as follows: R vs. Novak (UK), R stands for Rex/Regina (King/Queen), or The People vs. Novak (USA).

civil procedure

criminal procedure

the parties

the wrong is called

the aims

the standard of proof

the defendant is found

the possible outcomes

examples of wrongs

the citation of cases

useful verbs and collocations

Specifickou odbornou slovní zásobu můžeme nalézt v každém odvětví práva. Vybavíte si slovíčka, která patří do práva obchodního, rodinného, pracovního, či do oblasti smluv?

Task 3

Zařaďte následující výrazy do právních odvětví, pro která jsou typická. Některé výrazy lze použít ve více odvětvích, někdy ovšem s jiným významem.

Which branches of law do the following terms belong to? Some of the expressions are used in more branches and may have different meanings.

petitioner/respondent – partnership – intention to be bound – probation – discharge – conveyancing – passing-off action – custody – winding-up – sick pay – debentures – trade secret – lessor – liquidated damages – sole trader – Mens Rea – outstanding liabilities

Criminal law:

Contracts:

Family law:

Business law:

Intellectual property law:

Employment law:

Land law:

Právníci výše uvedeným termínům terms of art samozřejmě do hloubky rozumí a běžně je mezi sebou používají. Pokud ale právník komunikuje s neprávníkem, odborná terminologie může bránit v efektivní komunikaci. V takové situaci právník může zaujmout dva různé přístupy (nebo samozřejmě i jejich kombinaci). Pro ilustraci uveďme dvě modelové situace mezi advokátem a jeho klientem.

1.Advokát použije termíny, které postupně vysvětluje tak, aby je klient pochopil:

Client:

I have this letter from the court …

Lawyer:

Oh, I can see a writ [20] has been issued and served on you.

Client:

Erm, a writ …?

Lawyer:

Yes, this is a writ, a document informing you that Mr Smith has filed an action against you.

Client:

Oh dear. Yes, it’s about the wall that collapsed. What do I do now?

Lawyer:

Now you need to return the acknowledgement of service. That means that you need to confirm in writing that you received the documents and express your standpoint.

V tomto rozhovoru advokát používá termíny writ a acknowledgement of service. Klient tyto pojmy zjevně nezná, proto mu je advokát vysvětluje. Některým klientům tento přístup bude vyhovovat, neboť se rádi dozvědí nové věci. Pro ty, kteří jsou z nastalé situace ve stresu, to ale může být zatížení zbytečnými informacemi. Jiným klientům se může zdát, že jsou poučováni, a může jim být nepříjemné, že jsou v této komunikaci slabší stranou.

2.Advokát se použití termínů vyhne, vysvětluje opisem a jen to, co je relevantní pro klienta:

Client:

I have this letter from the court …

Lawyer:

Oh, I see, you got this letter informing you that a Mr Smith says you harmed him by being careless.

Client:

Yes, it’s about the wall that collapsed. What do I do?

Lawyer:

Now we need to write back saying whether you challenge Mr. Smith’s accusation or not.

Zde se advokát rozhodl zcela vynechat právnické termíny a použil běžného obecného jazyka. Výměna informací v této fázi je pak celkově úspornější a plynulejší, ale především pro klienta plně srozumitelná.

V obou výše zmíněných příkladech došlo k překladu mezi registrem právnickým a neprávnickým, aby byla komunikace úspěšná, tedy k mediaci, které se obšírněji věnujeme v kapitole 3, Mediace neboli zprostředkování, kde naleznete mimo jiné její definici a ukotvení ve Společném evropském referenčním rámci pro jazyky. Efektivní komunikace s klientem je pro právníka velmi důležitá, a proto se této dovednosti budeme věnovat více i v kapitole 5, Úvodní rozhovor s klientem. V této kapitole zůstaneme prozatím na úrovni specifik slovní zásoby a posuneme se k dalšímu charakteristickému rysu právnické angličtiny, kterým jsou slova archaická a slova cizího původu.

Archaismy

Přestože se jazyk v průběhu času měnil a vyvíjel, v právnické angličtině se stále používá řada výrazů a frází, jež jsou pozůstatky Old English[21] a Middle English[22] – hereafter, herein, hereof a witnesseth (Mellinkoff, 1963, s. 13). Archaické výrazy bývají spojovány s formálností textu. Například Tiersma (1999, s. 96) tvrdí, že legal language often strives toward great formality, it naturally gravitates towards archaic language. Archaismy můžeme najít v řadě právních dokumentů, listin a smluv. Význam těchto slov lze často odvodit z jejich tvaru a z kontextu, ovšem kromě právních textů je většinou jinde nenajdeme. Úkolem některých takových výrazů je navigovat čtenáře dokumentu správným směrem v rámci textu či v rámci kontextu, ke kterému se daný dokument vztahuje. Tak je tomu i v následujícím cvičení.

Task 4

Vysvětlete, co znamenají tučně vyznačené výrazy.

Explain the meaning of the expressions in bold.

1.The Complaint of the Plaintiff, John Jones, respectfully shows and alleges as follows: The Plaintiff herein, John Jones, is a resident of the State of New York. Mr. Jones resides at 32 Adams Street, Vestal, New York. The Defendant herein, George Smith, has a principal place of business at 125 Main Street, Binghamton, New York. Defendant is engaged in the business of building submarines.

2.On March 1, 2013, Plaintiff and Defendant entered into a written agreement. Pursuant thereto, Plaintiff agreed to pay the sum of $200,000.00 for the submarine.

3.They made an agreement, whereby they divided the territory between them.

4.WITNESSETH WHEREAS,[23] First Party is engaged in the manufacture of products described on Schedule A (the “Products”); WHEREAS Second Party is engaged in the business of marketing, selling and distributing products.

5.As a result, unless otherwise stated the term ‚ younger generation’ refers hereafter to the participants’ offspring.

(Merriam Webster Dictionary, Cambridge Dictionary, New York State Unified Court System: Complaint)

Zrádné shall

Velmi výrazným historickým dědictvím je sloveso shall. Vypadá jednoduše, ale zdání klame. Shall je modální sloveso, které dnes v obecné angličtině používáme v návrzích, například Shall we go to the cinema? nebo v nabídkách, například Shall I open the window? V právnické angličtině se stále ještě hojně vyskytuje v různých významech, ale především se používá pro vyjádření povinnosti, tedy chce-li právník říci, že někdo musí něco udělat.[24] Zde je příklad toho, jak bývá shall použito ve smlouvách: the Purchaser shall pay the Seller the Purchase Price within seven Working Days from the date of receipt of Goods.

I přes častý výskyt, anebo možná právě kvůli němu, je shall v právních textech často užíváno nesprávně. Ukažme si několik problémů detailněji.

1.Mít povinnost vs. mít právo.

Ve větě The Union shall be entitled to designate a reasonable number of employees to act as Stewards for the employees covered by this Agreement. Fráze shall be entitled tady není ve významu musí, ale znamená mít právo, proto by měla být nahrazena přítomným časem is entitled.

2. Shall vs. will.

Ve smlouvách se pro stanovení povinností Schiess nebrání ani použití will (Schiess, 2005). Není to však úplně spolehlivá rada. Právnička Elisabeth Bell při psaní obchodních smluv upozorňuje na následující specifika použití shall a will:

Traditionally, conventions dictate that:

“Will” when used in the first person, conveys an obligation, whereas “shall” merely a future intention.

Conversely, when used in the second or third person, “will” conveys a future obligation, whilst “shall” imports compulsion and obligation.

Zdá se vám to složité? Ms Bell přichází s následující pomůckou – používejte must, které vždy znamená vyjádření povinnosti, a máte klid: What about “must” ? Interestingly, English legislation avoids the use of “will” or “shall” in favour of “must”. “Must” always suggests an absolute obligation. K tomuto doporučení se přidávají i další odborníci, například pokud někomu v právním předpisu stanovujeme povinnost, použijme „must“ (Corsino, 2020; Bell, 2016).

Odborníci se také shodují v názoru, že legal drafters, tedy autoři právních textů, často chybují, když v jednom dokumentu používají pro vyjádření povinnosti dva a více různých výrazů, například shall, will, must a is obliged to, protože tím otevírají dveře pro možnosti různé interpretace.

Abychom náš stručný exkurz do použití shall shrnuli, ukončíme tuto stať doporučením Bryana A. Garnera, který ve své publikaci Legal Writing in Plain English radí delete every shall. Tvrdí, že many transactional drafters have adopted the shall-less style a nabádá nás: You should do the same (Garner, 2001, s. 105–106). V následujícím cvičení si vyzkoušíte, jak takové odstraňování shall může vypadat.

Task 5

Přečtěte si text odborníka na psaní smluv Kennetha Adamse o tom, jak nahrazovat shall. Poté doporučení aplikujte na věty v tabulce pod textem, kde shall nahraďte vhodnými ekvivalenty: must, has an obligation to, nebo will. Svůj výběr zdůvodněte.

Replace shall in the sentence fragments in the box below the text according to Kennetha Adams’ instructions. Justify your decisions.

Drafting expert Kenneth Adams suggests that shall can be replaced by must, has an obligation to or will and drafters should distinguish different types of contract language according to its function:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Právnická angličtina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.