JDI!

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OTAKARA HUSÁKA

KNIHA IV.

JDI!

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OTAKARA HUSÁKA

KNIHA IV.

Copyright © Československá obec legionářská, 2022

Photos © archiv Elišky Suchomelové-Husákové, Archiv Kanceláře prezidenta republiky, Fotoarchiv VHÚ-VHA Praha, sbírka ČsOL, sbírka L. Přibyla, foto M. Rak, M. Volfová

Czech edition © Československá obec legionářšká, Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-87919-88-0 (Československá obec legionářská)

ISBN 978-80-278-0058-2 (Nakladatelství Epocha)

Památce matky a otce a těm, kteří pohár mého života naplnili štěstím až do kraje – své ženě Libuši, dcerce Elišce a naší babičce

Táta

„JDI,“

řekl otec –

kolikráte v životě jak kámen dopadlo až na dno mého svědomí: „JDI!“

a já poslechl.

Obsah

Část čtvrtá: Konsolidace armády a republiky

SPOLUPRÁCE S FRANCOUZI

VE VÍRECH A LAGUNÁCH POLITIKY

SEDMÁ VELMOC – TISK

JEŠTĚ BRANNÝ VÝBOR

V ARMÁDĚ A KOLEM NÍ: MILICE, ORGANISACE, UNIFIKACE, VOLEBNÍ PRÁVO VOJÁKŮ

NA DLAŽBĚ. POHŘEBNÍ ŘEČI

OHLAS A STŘEPY TOHO, CO BYLO

Doslov

Příloha: Otakar Husák – stručný životopis

Poznámka editora

Vážení čtenáři,

sestry a bratři,

právě držíte v rukách poslední svazek vzpomínek generála Otakara Husáka. V naší edici pamětí se zatím jedná o nejrozsáhlejší projekt a jsem velice rád, že se ho podařilo dokončit a text vydat kompletně bez nutnosti zkracování. K čtenářům se tak dostává naprosto unikátní pramen, byť někdy to není čtení jednoduché, k počátkům našeho prvního odboje, bojům československých legionářů v Rusku a ve Francii, ke vzniku Československa a budování jeho armády. Jednoduchá nebyla ani příprava rukopisu k vydání, proto bych zde chtěl poděkovat všem těm, kteří se na ní podíleli, ať již přepisem původního textu, redakčními pracemi, tvorbou rozsáhlých příloh, či sháněním potřebných materiálů. Také bych chtěl vyzdvihnout pomoc a vstřícnost dcery generála Husáka Elišky Suchomelové a její rodiny, bez jejichž podpory a spolupráce by celý projekt nemohl vzniknout.

Osobnost Otakara Husáka, celoživotního bojovníka za svobodu a demokracii, člověka, který se nikdy nebál kritizovat nespravedlnost a zastat se neprávem odstrkovaných, měla být během dvou totalitních režimů zapomenuta. Bohužel se to téměř podařilo a jeho jméno a činy jsou dnes známy velmi málo. Je proto dobře, že se i v současných složitých podmínkách podařilo instalovat a slavnostně odhalit pamětní desku Otakaru Husákovi na jeho domě na pražských Vinohradech. Věřím, že to, společně se čtyřmi svazky jeho pamětí, pomůže tuto nespravedlnost odčinit a navždy ho navrátí do naší národní historie. Zaslouží si to nejen Otakar Husák, ale také my, protože generál Husák je osobností hodnou následování a podobných inspirativních hrdinů není nikdy dost!

plk. v. z. Pavel Budinský, Ph.D., MBA

předseda Československé obce legionářské

Vážení čtenáři,

když se vysloví jména triumvirátu Masaryk–Štefánik–Beneš, mělo by se jedním dechem dodat i další jméno: Otakar Husák. Tento výjimečný muž byl v roce 1914 spoluzakladatelem a organizátorem československých dobrovolnických jednotek v Rusku a později i ve Francii; v obou zemích se osobně účastnil bojového nasazení v první linii. Dne 3. prosince 1918 Husák v hodnosti plukovníka dorazil jako vůbec první zástupce zahraničního odboje do vlasti.

Bez diskusí byl jednou z nejvýznamnějších osobností československého prvního odboje. Za Velké války prokázal odvahu, organizační i diplomatické schopnosti, byl respektován ve spojeneckých politických kruzích. V letech 1920 až 1921 provedl jako ministr obrany zásadní reorganizaci vznikající československé armády. Rozený vůdce, milovaný legionáři i prvorepublikovou veřejností – ideální kandidát na Masarykova nástupce v prezidentské funkci.

Když však začal v roce 1921 tehdejší předseda vlády Edvard Beneš proti Husákovi jako mimořádně schopnému konkurentovi intrikovat, prezident Masaryk se přiklonil na Benešovu stranu. Generál Husák se poté s noblesou doživotně rozešel nejen s Masarykem, ale i se světem vysoké politiky. V pamětech později napsal: „Můj poměr k držitelům moci, politice a politikům vůbec, zůstal po zbytek života nezměněn. Nevěřím, přezírám…“

S generálem Janem Syrovým, který se v září 1938 nedobrovolně ocitl ve funkci předsedy vlády, v jejímž čele byl donucen přijmout mnichovský diktát, pojilo Husáka již z dob legií pevné přátelství. Dle svědectví Husákových rodinných příslušníků Syrovému jeho chování v osudových okamžicích nikdy nevyčítal, jen poznamenal, že on by celou věc řešil jinak…

Není nikterak překvapující, že jako čelný představitel prvního odboje byl Husák v září 1939 německými nacisty zatčen a spolu s dalšími příslušníky národní elity deportován do koncentračního tábora Buchenwald, kde strádal až do roku 1945. Kratší dobu byl vězněn i po nástupu komunistů v roce 1949.

Otakar Husák byl ryzím vlastencem a idealistou – bez takových lidí nemůže být zahájena ani vítězně zakončena žádná revoluce, ani ta československá, protihabsburská. Husákův životní osud je potvrzením rčení o revolucích, které požírají své děti. Pro naši historiografii je velkým přínosem, že se Otakar Husák v závěru svého života, kdy doslova živořil na okraji společnosti, věnoval sepsání obsáhlých pamětí. Díky jeho rodině a zejména díky Československé obci legionářské byly upraveny do knižní podoby a nyní se tak ke čtenářům dostává jejich čtvrtý, závěrečný díl, který obsahuje množství málo známých informací z období formování Československé republiky.

Závěrem si dovolím vyslovit domněnku, že při rozhodování Husák nebo Beneš prezident Masaryk pochybil. Edvard Beneš byl typem vysoce výkonného úředníka, zatímco Otakar Husák byl opravdovým typem vůdce. S Husákem v čele by se dějiny Československa odvíjely zcela jinak. Netroufám si tvrdit, že lépe, ale prostě jinak.

Radan Lášek

publicista a nakladatel

Část čtvrtá
Konsolidace armády a republiky

SPOLUPRÁCE S FRANCOUZI

Koncem roku 1920 generál Pellé odcházel. Byl odvolán francouzskou vládou a poslán jako Vysoký komisař do Cařihradu. Francie měla po staletí veliké zájmy na Blízkém východě a toto povýšení bylo důkazem důvěry k němu a ocenění úspěchů práce, kterou u nás po dva roky bez dvou měsíců konal. Pellé byl skvělý representant inteligentní Francie. Je s podivem, jak muž, který před válkou málo o nás věděl a my o něm nic, za tu krátkou dobu získal u nás důvěru a dokonce velkou popularitu. Také se naučil slušně česky, oženil se s Češkou ze staré vlastenecké rodiny Braunerů a měl s ní dcerku. Bohužel, záhy zemřel.

Každé lidské dílo podléhá kritice, vždyť ta je hybným perem pokroku. I on byl kritisován, ale jsem přesvědčen, že kritikové by mluvili o něm zcela jinak, kdyby věděli tolik co já. Z nejvyšších důvodů státního tajemství nemohl jsem jim vykládati obsah jeho sdělení ústních a písemných pro presidenta, dokud jsem byl v jeho kanceláři a později. Zachovalo se mi na 40 jeho dopisů a poznámek; byly to zprávy a informace, které dostával z Paříže, od maršála Foche, od svých kolegů náčelníků francouzských vojenských misí v Polsku a Rumunsku, z Bělehradu, Vídně, od vyslance Clement Simona a z jiných pramenů. Uvádím zkráceně aspoň některé.

25./III. 1919: Dnešní situace v Uhrách bude míti pravděpodobně za důsledek rychlou intervenci Dohody.

1./IV. 1919: Vláda Bely Kuna vyhlásila Československu a Rumunsku válku, nikoliv však Dohodě. Vyhlásila všeobecnou mobilisaci od 16 do 42 let. Sdělil, že máme uzavříti hranice, jakož i co se podniká se strany francouzské k zablokování Maďarska. Z telegramu francouzského generála z Bělehradu vysvítá, že se zatím nepomýšlí na ofensivu proti Uhrám.

4./IV. 1919: Žádá, aby president odložil na neděli připravovanou přehlídku vojska. Transporty batalionů z Itálie jsou zastaveny. Telegram generála Franchet d‘Esperey z 28./III. hlásí, že italská mise v Budapešti byla ponechána na svobodě a všechny ostatní internovány.

5./V. 1919: Gen. Hennocque (velitel naší divise na Podkarpatské Rusi) hlásí, že rumunské vojsko vniklo do jeho sektoru a obsadilo Czop a Munkáč;1 bylo přátelsky přijato. Zdá se, že tam chtí trvale zůstati, ale v nejpříznivějším případě by vyklidili Czop. Pellé telegrafoval maršálu Fochovi, aby nařídil demarkační čáru mezi námi a Rumuny a žádal stanovisko presidentovo k linii jím navrhované. Stěžoval si na slova majora Kaplana v přednášce, kterou tento měl o organisaci ministerstva, že „nám předpisuje“ a „že nás považuje za Albánce nebo Hotentoty atd.“

8./V. 1919: Vyslanec Clement Simon obdržel telegram, že mírová konference v Paříži určila provisorní demarkační linii mezi námi a Rumuny. Dále, že francouzský vyslanec ve Vídni obdržel 6./V. tento šifrovaný telegram z Paříže: šéf anglické mise sděluje zprávu, kterou obdržel 4./V. z Budapešti: prosím o její předání anglickému vyslanci. Rumunské části zastavily svůj postup a nepřešly řeku Tisu. Italský plukovník se dvěma důstojníky vyslaní generálem Segré předali Belu Kunovi notu a tázali se jej, chce-li okupaci Budapešti československým vojskem pod italským velením. Kun odmítl a prohlásil, že si přeje zachovati vše, co z Maďarska zůstalo, jako středisko světové komunistické propagandy. Komunisté nabyli nové odvahy zastavením postupu Dohody. Naděje na pád jich režimu se nyní velmi zmenšily. Pozvání na kongres do Paříže nemůže než tuto odvahu ještě posíliti. Silně terorisované obyvatelstvo Budapešti je zastrašeno vývojem událostí.

18./VI. 1919: Telegram generála Hennocquea: Poláci, kteří byli potkáni v rajoně Olubla (kraj Spiš), předstírají, že přichází obsaditi území za námi, aby nepadlo do rukou bolševiků. Jak se k nim máme zachovati? Vyžádejte si instrukce od presidenta. Ze stanoviska vojenského nevěřím, že bychom potřebovali podporu Poláků. I kdyby pomáhali v dozoru nad bolševiky v kraji, znamenalo by to zmenšování odvahy obyvatelstva a sebedůvěry našich vojáků. Mohu ihned telegrafovati generálu Henrysovi (náčelník francouzské vojenské mise v Polsku) a do Paříže ve smyslu, jaký mi sdělí president. Včera jsem již telegrafoval Henrysovi, aby se měl na pozoru proti úmyslům polské vlády využitkovávati dnešní situace svým pronikáním na Spiš a Oravu.

19./VI. 1919: Popisuje bojovou situaci na Slovensku. Náš parlamentář vyslaný skupinou majora Prignota nebyl přijat. Ultimátum Dohody vypršelo. Z vojenského stanoviska nemáme zájem vstoupiti do vyjednávání, která by nepříteli umožnila vyhnouti se důsledkům ultimáta; prodlužovati jednání a připravovati nám překvapení, která můžeme očekávati po tom, co se již stalo. Nicméně přání Bely Kuna vstoupiti v jednání s námi je dobrým znamením.

6./VII. 1919: Dlouhý dopis o zkušenostech, které jsme nabyli v kampani na Slovensku. V konci upozorňuje a vyzdvihuje bídnou materielní situaci důstojníků.

14./VII. 1919: Stěžuje si na „předimensovaný první odbor“ ministerstva, jehož šéfem jsou: bývalý rakouský generál a dva rakouští plukovníci Kalhous a Ševčík. Za této situace, píše, nemohl bych pracovati.

17./VII. 1919: Pokračuje v té samé stížnosti a rozšiřuje ji ještě o Chalupu; všichni se snaží zničit jeho práci. Machar je s ním stejného názoru. Příliš dlouho byli jsme trpělivými…

28./VII. 1919. Generál Hennocque hlásí, že Rumuni úplně vyklidili východní břeh Tisy od Maďarů a chystají se ji přejíti u Szolnoku a Tokaje. Nesmíme ztráceti ani minutu, chceme-li pochodovati s nimi, třeba se rozhodnouti ihned. Následuje celá řada organisačních návrhů.

6./II. 1920: Jednalo se o uzavření nové smlouvy s důstojníky jeho mise.

8./VIII. 1920: Reklamuje, že generál Syrový nebyl ještě jmenován.

4./X. 1920: Jedná o postupné demobilisaci a odbourávání důstojníků mise.

Pak následuje několik dalších dopisů o organisaci a disposicích v armádě, odchod generála Destremaua, jmenování našich vyššími důstojníky a vyloučení neschopných, vyšetřování výtržností v Chebu, Teplicích i v Praze, které činí špatný dojem v cizině.

14./XII. 1920: Zpráva o selhání praporu 10. pluku vedeného legionářským majorem Zázvorkou, který byl (300 mužů) stávkujícími v Oslavanské elektrárně odzbrojen zcela bez odporu. Příčina: totální neschopnost důstojníků. Gen. Podhajský tam ihned poslal 3 prapory, 1 baterii a letadlo pod vedením energického plukovníka. Spoléhám, že to stačí k obnovení pořádku. Po likvidaci nepokojů třeba provésti nejpřísnější vyšetřování a potrestati neschopné důstojníky. Navrhuje zřízení mobilního četnictva po vzoru francouzském.

Jan Zázvorka (21. 5. 1884, Nusle – 27. 5. 1963, Praha) vystudoval v letech 1901–1906 architekturu u Jana Kotěry na Uměleckoprůmyslové škole v Praze a poté do vypuknutí války působil v jeho ateliéru. Byl mobilizován k pěšímu pluku č. 89, ale již v září 1914 padl v hodnosti poručíka do ruského zajetí. V Petropavlovsku se zapojil do prací pro čs. odboj, stal se vedoucím zdejší odbočky s informačním oddělením a podílel se na náboru mezi zajatci. Koncem roku 1916 se přihlásil do čs. vojska, kam vstoupil v srpnu 1917. Prodělal důstojnický kurz v Borispolu, načež byl přidělen k 8. rotě 5. čs. stř. pluku. Od prosince stál v čele 2. roty 2. čs. záložního pluku. S ním dorazil až do Vladivostoku, kde se následně účastnil vyjednávání s bolševiky a po vypuknutí nepřátelství těžkých bojů. Během nich byl v červenci 1918 2. záložní pluk přejmenován na 10. čs. stř. pluk. Zázvorka se postupně vypracoval na velitele kulometného praporu a 1. ledna 1920 byl povýšen na majora. Domů se vrátil s 30. transportem a pokračoval v armádě. Dne 12. prosince 1920 vedl 300 mužů svého pluku k zásahu proti vzbouřencům v Oslavanech. Proti rozkazu vojáky rozdělil na malé skupiny, které obsadily důležitá místa v obci, včetně místní elektrárny. V obci se však právě konal tábor lidu, který zásah armády rozlítil a dav asi 5 000 vzbouřenců postupně všechny vojáky odzbrojil. Získal tak 4 kulomety a 305 pušek. Protože panovala obava, že by nepokoje mohly přerůst v bolševické povstání, byla v noci z 13. na 14. prosince vyslána skupina 1 500 vojáků s dělostřelectvem podporovaným třemi letadly k zjednání pořádku. Díky jejich ráznému postupu byli vzbouřenci zadrženi, a byť došlo ke střelbě, nikdo nebyl zabit. Neúspěch Zázvorkovy skupiny zřejmě stál za jeho koncem v armádě, protože počátkem roku 1921 demobilizoval a vrátil se k povolání architekta. Do roku 1926 byl zaměstnán u Ing. Záruby-Pfeffermanna, následně si otevřel vlastní ateliér. Účastnil se mnoha soutěží a vystavoval v zahraniční, jeho projekty byly vysoko hodnoceny. Je tvůrcem památníků u Zborova a Terronu. V roce 1925 vyhrál s Janem Gillarem soutěž na podobu Památníku osvobození na Žižkově, je ale také autorem budov blízkého vojenského muzea či Štefánikova domu (dnes hotel Legie, sídlo ČsOL). V roce 1951 byl oceněn Státní cenou I. stupně a v letech 1953–1956 projektoval novou budovu pražského Smíchovského nádraží. Jeho dcerou byla Stella Zázvorková (1922–2005), známá česká herečka (sbírka ČsOL).

Nedbal politických vlivů a trval na vyšetření a potrestání viníků staré již aféry z doby vpádu Maďarů na Slovensko, kdy části svěřené vedení plukovníka Franzla v území mezi Užhorodem a Košicemi neposlechly rozkazů a selhaly; tato trapná aféra vyřizovala se později za jeho nástupce gen. Mittelhausera.

Mnoho bych musil psáti o tom, jak důrazně se staral o rychlé a bezvadné dodávání výzbroje z Francie a jak prosazoval rozumné ceny. Veřejnost se o tom nikdy nedozvěděla, a když, tak zkresleně.

Proto také starali jsme se, aby jeho odchod byl důstojný a projevovali mu všemožně svoji vděčnost. Na Hradě byla 30. prosince uspořádána slavnostní večeře, při které jsem se s ním loučil těmito slovy:

„Můj generále, dámy a pánové!

Veliké věci jsou velikými svojí jednoduchostí, a proto je nevhodné obdivovati je velikou řečí, právě naopak.

Tím odůvodňuji svoji řeč poněkud lakonickou, věda, že jim dávají vojáci přednost, a protože jdou přímo od srdce k srdci.

Veliká věc, kterou jsme viděli se uskutečniti, je dobytí všeobecného přátelství našeho lidu generálem Pellé. Dobývání je řemeslem každého generála a nepochybně poslední velká válka Vám dala často příležitost dobývati území s poilus, těmito obdivuhodnými vojáky, obránci nejen Francie, ale všeho lidstva. V tomto případě však jedná se o dobytí velmi vzácné v kariérách velkých kapitánů. Jedná se o dobytí duše národa a Vy jste ji dobyl.

V podstatě to, co se odehrálo, bylo velmi jednoduché.

Přichází generál, neznámý, atakuje práci základního významu pro stát – organisaci armády. Ve své práci nachází denně překážky – armádě schází všechno. Likviduje vítězně válku s maďarskými bolševiky, doplňuje vojenskou výchovu, zřizuje kursy a školy pro důstojníky, zakročuje v tisíci drobných problémů – a opouští nás, poslušen rozkazu své vlasti. S těžkým srdcem, ale jako opravdový voják, přijímá novou těžkou práci, počíná nové dobývání pro Francii. Tak se dobývají zásluhy o vlast! Vy jste si je zasloužil, ale naše vlast si Vás též žádá. Jako francouzský voják napsal jste krásnou stránku její historie.

Prosím Vás, abyste považoval Československou republiku za svoji druhou vlast. Je chudá, ale má poklad nikdy ničím neposkvrněný v její historii.

Je to věrnost.

Ujistěte Francii, ujistěte zejména naše bratry ve zbrani ze včerejšího dne, z dneška i zítřka, francouzské vojáky, věrností Republiky československé.

Ať žije generál Pellé, ať žije Francie!“

* * *

Domácím rozkazem č. 297 z 31. prosince 1920 loučili jsme se s ním takto:

Důstojníci, poddůstojníci a vojáci!

Pověřen vládou Republiky francouzské důležitým posláním v Cařihradě, opouští náčelník generálního štábu generál Pellé naši československou armádu, které věnoval téměř po dva roky své vynikající vojenské schopnosti. Hned na  úsvitu naší samostatnosti vyslán byl vládou spojenecké Francie, aby nám se svými spolupracovníky pomohl v   našich těžkých počátcích budovati armádu, která by pokračovala v tradicích našeho zahraničního odboje a jejíž zřízení by odpovídala demokratickému myšlení a cítění našeho lidu. Ačkoliv příslušník národa žijícího v jiných poměrech než my, přece dovedl generál Pellé vystihnouti ráz našich národních potřeb a položiti pevné základy k tomu, abychom měli vojsko určené sice výhradně pro obranu, ale naprosto spolehlivé a pohotové ve všech případech. Nutnost této obrany objevila se bohužel příliš záhy, když bylo v loni v létě napadeno naše Slovensko. Generál Pellé se svými spolupracovníky získal si tehdy velkých zásluh o naši Republiku, kterých mu celý národ nikdy nezapomene. Na jeho cestě do nového působiště provází jej celá československá armáda přáním nejplnějšího zdaru. Vítá také nástupce jeho v úřadě pana generála Mittelhausera, který již za čas svého působení v Republice dovedl si získati všeobecnou důvěru a úctu svých vojenských druhů.

Nazdar!

gen. Husák, v. r.

* * *

Dne 31. prosince 1920 loučili jsme se úředně v ministerstvu s gen. Pellé a představil jsem všem jeho nástupce v úřadě gen. Mittelhausera.

„Pane generále, pánové!

Když letošního února oslavováno bylo první výročí příchodu francouzské vojenské mise vedené panem generálem Pellé do naší Republiky, ocenil můj vážený předchůdce, první československý ministr národní obrany zásluhy, kterých získal si šéf mise pan generál Pellé o vybudování naší armády i o krásné válečné úspěchy její při prvním vystoupení na obranu vlasti. Jestliže pronesl tato slova vroucího uznání a ocenění politik občanský, stojící tehdy v čele resortu, při takové příležitosti, kdy dalšímu setrvání pana generála Pellé v naší Republice nestála v cestě žádná překážka a kdy jsme si byli jisti jeho další spoluprací, pak jsem opravdu na rozpacích, mám-li oceniti plody a úspěchy činnosti páně generálovy za další ještě rok a změřiti současně ztrátu, kterou utrpí naše práce odchodem pomocníka a rádce tak vynikajícího, jakým pan generál právě jest. Stačí poukázati na to, co jsme měli v oboru vojenském při příchodu pana generála Pellé do naší Republiky a jakou armádu máme dnes, aby se stalo zřejmým, na kolika stranách musil tento náš vzácný přítel uchopiti se intensivní práce, v kolika věcech bylo nám potřebí jeho moudré a vyzkoušené rady, kolik obtíží zdařilo se překonati jeho nezdolné energii a jeho jasnému, galskému duchu.

Tehdy v únoru 1919 měli jsme sice tři své armády, ale skoro vesměs ještě mimo hranice vlasti; dnes máme ze všech těch různých prvků sjednocenou armádu, překonávající kvapně stadium revoluční rozháranosti, máme pevný rámec armádní organisace, zjednodušené a moderní branné předpisy, máme armádu materielně dobře vybavenou, jejíž duch právě v posledních dnech obstál těžké zkoušky. Co hlavního však, naše armáda je ve svých základech naprosto cizí duchu a methodám militarismu německo-rakouského, je cvičena podle životu blízkých a životaschopných method armády francouzské a odpovídá svým duchem demokratickému nazírání našeho lidu a demokratickým zřízením naší země.

Panu generálu Pellé bylo vládou Republiky francouzské svěřeno nové, zvláště vynikající a zodpovědné místo v Cařihradě.

Rozhodnutím pana presidenta byl jmenován nástupcem p. gen. Pellé generál Mittelhauser. Všichni známe vynikající jeho činnost válečnou a organisační na Slovensku.

Je jisto, že tak jako byla práce gen. Pellé zdržována množstvím malých problémů, bude tomu i nyní za gen. Mittelhausera. Tyto drobné vnitřní problémy vyplývají z dnešních poměrů. Vážná je ta okolnost, že problém souvisí s konfliktem, a těchto musíme se my za každou cenu vyvarovati. Nejlepším prostředkem k tomu je otevřenost. To zdůrazňuji zvláště.

V zájmu věci jsme si všichni povinni naprostou otevřeností a upřímností. Tak nejlépe usnadníme beztak již těžkou práci nového náčelníka generálního štábu generála Mittelhausera.

(francouzsky ku gen. Pellé:)

Můj generále, pánové znají Vaší práci tak dobře jako já. Je zbytečné opakovati, co jsem již řekl. Zbývá mi říci Vám několik slov osobních. Měl jsem čest pracovati s Vámi ode dne Vašeho příchodu do dne Vašeho odchodu.

Nebylo mezi námi nejmenšího nedorozumění a přeci téměř vždy jednalo se o věcech velmi vážných, názory nebyly vždy totožné, ale byla vždy dobrá vůle a otevřenost v jednání a to nás vždy vedlo ku zdárnému výsledku. Najdete zde vždy oddané a věrné přátele. Prosím, abyste i mne považoval za jednoho z nich, jistého a pyšného na to, že pracoval s Vámi. Děkuji Vám jménem celé československé armády a prosím, abyste přijal tento dárek jako památku a vzpomínku na nás.

(Ku generálu Mittelhauserovi:)

Můj generále!

Máte všechny možnosti úspěchu, jste velmi vážen a všeobecně znám. Všichni tito pánové budou Vašimi spolupracovníky a k usnadnění zdárné práce žádám ode všech píli a otevřenost. Přeji Vám plného úspěchu ve Vašem úsilí.

Eugène Desiré Antoine Mittelhauser (1873–1949) absolvoval vojenskou školu v Saint Cyru a poté se účastnil bojů v severní Africe. Vypuknutí války ho zastihlo v hodnosti majora jako velitele III. praporu 3. pluku alžírských střelců. Na konci války byl velitelem 36. pěší divize. V lednu 1919 se stal náčelníkem štábu francouzské mise v ČSR. V bojích na Slovensku velel Západní armádní skupině. V lednu 1921 se stal vedoucím mise v ČSR a náčelníkem Hlavního štábu branné moci. V roce 1926 se vrátil do Francie a byl povýšen na divizního generála. V letech 1931–1938 člen Nejvyšší válečné rady. Od května do července 1940 velitel Operačního velitelství pro východní Středomoří, poté odešel do výslužby (sbírka ČsOL).

Děkuji p. generálu Pellé za vše, co učinil. Musíme-li se již s ním rozloučiti, tedy usnadňuje nám to jen pevné přesvědčení, že v kolejích, položených jeho prací, půjde naše armáda i dále pod vedením gen. Mittelhausera, a že v jejím svérázném rozvoji bude zachován i nadále jeho iniciátorský duch. Této šťastné tradici našeho vojska, založené panem generálem Pellé, stejně jako plnému úspěchu všeho jeho dalšího životního. ZDAR!“

* * *

Stále odcházeli mladší důstojníci mise a zanechávali po sobě dobrou práci a vzpomínky. Širší veřejnosti zůstali neznámí, ale v armádě se na ně vzpomínalo dlouhá léta, zvláště jich odchovanci z prvních ročníků vojenské akademie v Hranicích. Odešel její první velitel generál Chabord, Zemský velitel na Podkarpatské Rusi generál Destremeau, plukovníci, kteří veleli v bojích na Slovensku. Generálu Fournieru, který nastoupil po Mittelhauserovi na Slovensku, uspořádali jsme odchod slavnostnější a oslovil jsem jej touto řečí:

„Pane generále, pánové!

Podruhé v posledních šesti měsících mám za úlohu loučiti se s generálem, jehož vynikajících zkušeností a služeb Francie se vzdala, aby jej dala k disposici Republice československé. Prvním byl generál Pellé, první náčelník generálního štábu, dnes je to generál Fournier.

Je myslím zbytečno, pánové, připomínati Vám a čs. armádě výhody, které jsme měli ze spolupráce s francouzským důstojníkem, jako je generál Fournier, který nabyl bohatých zkušeností vojenských v dlouhé době své skvělé kariéry.

Chci však zdůrazniti okolnost, která by nebyla dostatečně oceněna. Je to důležitost funkcí, které měl generál Fournier jako velitel divise na Slovensku a později, od 1. ledna 1921, jako Zemský velitel v Bratislavě. Zvláště tento poslední úřad vyžadoval osobnost pevného charakteru, vyzkoušenou a mající porozumění pro situaci kraje. Jsem šťasten, že mohu poděkovati panu generálu Fournier za realisovanou vojenskou práci, která tak mnoho přispěla ku konsolidaci kraje.

Jako nástupce generála Mittelhausera na místě vyžadujícím mnoho taktu a obratnosti, pokračoval s nesporným úspěchem na velkém díle Mittelhauserem započatém. S upřímným zármutkem vidíme dnes generála Fournier opouštěti místo tak důležité již po několika měsících. Ujišťuji též, že čs. armáda, mladá a mající před sebou velkou práci ku svému kompletování a zdokonalení, nerada ztrácí jeho aktivní spolupráci. Jeho vynikajících služeb nezapomene a doufám, že i generál Fournier bude vzpomínati na dobu strávenou v armádě naší mladé Republiky.

Prosím Vás, pane generále, abyste přijal má srdečná přání k Vaší další kariéře. Nepochybuji, že bude tak skvělou jako dosavadní.

Zvedám číši na zdraví generála Fournier, na prosperitu slavné heroické armády francouzské, jejímž byl u nás jedním z representantů.

Ať žije Francie! Ať žije přátelství francouzsko-československé!“

* * *

Známý francouzský žurnalista Pierre de Quirielle napsal do velkého deníku Journal des Débats 28. ledna 1921 pozoruhodný článek o československé armádě a o práci francouzské vojenské mise v ní. Měl bych jej celý přeložiti a snad se k tomu později dostanu; zatím vyjímám jen toto: poukazuje na staré styky, též vědecké a umělecké, v poslední době i hospodářské. Práce mise přátelství ještě prohloubila. Nelze přehlížeti skutečnost, že Československo v srdci Evropy je baštou Nové Evropy, jejíž důležitost a cenu nelze ani doceniti. Vyslání vojenské mise bylo šťastnou věcí a málokdy podobná mise měla takovou oporu jako tato v mužích jako president Masaryk a ministr Beneš.

Masaryk nebyl zpočátku přesvědčen o významu organisované vojenské síly a věřil v systém miliční, který vždy hlásal v souhlase s tradicí a přesvědčením svého národa, který v armádách vždy viděl nástroj cizího utiskovatele. Tuto náladu dobře vycítil generál Pellé a jeho inteligentní spolupracovníci. Rozepisuje se o těžké práci unifikace tří různých legií se zbytky rakouské armády; Pellé byl dalek toho, aby vedl práci tak, aby přítomnost mise byla nutná po řadu let, právě naopak. Píše pak šíře o kariéře generálů Pellé a Mittelhausera a o Fournier, který byl v Čechách málo znám. Ten byl před válkou vojenským atašé na Balkáně a tam získal znalost a pochopení pro věci slovanské. Stejně i generál Paris, se kterým jsme měli co činiti již v Rusku a který se stal prvním vojenským velitelem na Podkarpatské Rusi.

Vzpomíná generála Marty, velícího ve Slezku, a ředitele vojenské akademie v Hranicích generála Chabord; na 40 československých důstojníků je tou dobou v různých vojenských školách ve Francii. Francouzští profesoři na válečné škole velmi chválili věkově již dosti staré důstojníky legií, jich inteligenci a chuť k práci a velké zkušenosti válečné. Končí popisem projevů vděčnosti a přátelství, jichž předmětem byli při svém odchodu generálové Pellé a první velitel francouzské legie Philippe, který po bojích na Těšínsku stal se velitelem v Hradci Králové. Solidnost československé armády je velkým zájmem Francie a vůbec bezpečnosti ve střední Evropě.

* * *

Musím vzpomenouti alespoň několika řádky našeho nejstaršího vojenského známého a přítele, generála Philippa. Přišel k nám do Cognacu jako přímočarý strohý voják, těžce raněný velitel pluku Zuávů. Psal jsem již o tom, jak těžce nás pochopoval, ale po prvních zkušenostech s námi na frontě již v Alsasku přilnul k nám a byl hrdý na to, že velí našim vojákům.2 Vojenskou misí generála Pellé byl poněkud odsunut do pozadí, stejně jako všichni jeho důstojníci, se kterými jsme se dávno upřímně spřátelili. Byli to frontoví vojáci a práce Pellého mise vyžadovala kvalifikovaných důstojníků generálního štábu. Bylo mezi nimi mnoho reservních důstojníků, kteří po demobilisaci svých ročníků odcházeli do Francie. Přísný Philipp vyžadoval mnoho od svých francouzských důstojníků, stejně jako od našich i od dobrovolníků. Služebně nikomu nic neslevil, ale o každého se staral. Čtu to právě v dopisech, které mi psal v létech 1919 a 1920. Byl také námi všeobecně ctěn a vážen.

Dne 29. března 1920 mi psal, že navštívil v Karlínské nemocnici kapitána Voců, který po těžké amputaci nohy byl konečně převezen do vlasti. Žádal generála Pellé, aby byl vyznamenán důstojnickým křížem Čestné legie, k čemuž za krátko došlo. 17. srpna reklamoval vyznamenání opomenutého kapitána Lanče. Takových zákroků bylo několik.

23. srpna 1920 mi blahopřál ku mému jmenování státním tajemníkem Národní obrany. Upřímná a hezká jsou slova, kterými cení Benešovu práci na Malé dohodě: „Vaše vlast zaujímá nyní mezi státy centrální Evropy místo, které zasluhuje, bude vůdcem a středem soustředění těch, kteří se reálně organisují: Jugoslavie a Rumunsko – v očekávání dalších. Je možno zahlédnouti mír, který se upevňuje každým dnem. Kéž byste mohl v daný okamžik pomoci. Vaším vlivem, uskutečnění solidního míru v Rusku. Přátelství, které v tomto kraji máte, dávají Vám k tomu autoritu. Ujišťuji Vás, že s radostí vidím konsolidaci a rozvoj díla počatého p. Dr. Benešem ve Francii a na kterém Vy a Vaši kamarádi tolik pracovali… Srdečně Váš…“

V lednu 1921 vracel se Philipp do Francie. Královéhradecká divise se s ním krásně rozloučila a 4. ledna 1921 v Ministerstvu národní obrany oslovil jsem jej takto:

„Můj generále!

Jsou tomu tři léta, kdy jsme se poprvé setkali v Cognacu. Já i všichni kamarádi dobrovolníci brigády, kterou jste formoval, rychle jsme ocenili Vaše vlastnosti vojenského velitele. Vy jste rychle vnikl v duši našich vojáků, které jste cvičil a vedl do bitev, viděl jste je umírati a přišel jste s nimi do jich vlasti.

Znáte nás lépe než kdokoliv jiný a musím říci, že jste nejbližší našim srdcím.

Prožili jsme těžké dny, ale také radostné.

Dnešk je dnem rozloučení. Smutný den, ale je tomu tak v životě lidí a zvláště v životě vojáka.

(K jeho paní:) Madame! Jako pan generál, Vy také patříte k historii začátků naší armády ve Francii. S Vaším manželem dala jste tři roky svého života práci pro Československou republiku a ujišťuji Vás, že ve Vás dvou milujeme Francii. Mohla jste viděti, že v našich srdcích zaujímá první místo po naší vlasti, a to provždy. Děkuji Vám za vše.

Armand Charles Philippe (1869–1940) ukončil roku 1893 studium na vojenské škole v Saint Cyru a v hodnosti poručíka nastoupil k 60. pěšímu pluku. Do první světové války vstoupil jako velitel roty 42. pěšího pluku, ale již v září 1914 byl zraněn. Po uzdravení se stal velitelem praporu 2. zuávského pluku cizinecké legie, od září 1915 do dubna 1917 stál v čele 3. zuávského pluku. V lednu 1918 byl ustanoven velitelem právě se formujícího 21. čs. stř. pluku, v červnu Čs. stř. brigády a v prosinci 5. čs. stř. divise, se kterou se přesunul do Československa. Zde byl povýšen na generála V. hodnostní třídy a stal se velitelem divise v Hradci Králové. V lednu roku 1921 se vrátil do Francie, nastoupil na dovolenou a v září 1921 odešel do výslužby. V červnu 1923 byl doma povýšen na brigádního generála ve výslužbě a v roce 1925 obdržel čs. Řád Bílého lva II. třídy (VÚA-VHA).

Vzpomínajíce našich drahých mrtvých, kteří spí v Alsasku, u Chestru a Terronu, vzpomeneme vždy prvního velitele divise francouzské legie a prvního velitele IV. divise armády Republiky.

Ať žije generál Philipp! Ať žije Francie!“

* * *

V pozdějších létech vyměnil jsem mnoho dopisů s našimi francouzskými kamarády, zvláště jako předseda Kruhu francouzských legionářů, který vydal tři krásné Památníky plné vzpomínek dobrovolníků a krásných fotografií. V roku 1931 jsme jim je poslali a dostal jsem děkovné dopisy od prvního velitele 22. pluku Gardana, od profesora Eisenmana, který pracoval v Národní radě v Rue Bonaparte. Bývalý velitel 21. pluku Gillain píše 5. srpna 1931: … děkuje za zaslání Almanachu a je dojat pozorností kamarádů, s nimiž společně bojoval za právo a která nezná vzdálenosti ni času, který nás dělí. Často vzpomínám na své velení 21. plukem, které bylo nejkrásnějším v mé vojenské kariéře. Lituje, že nemůže zajeti do Československa a setkati se s přáteli, kteří naň tak věrně vzpomínají. Listuje v poslané knize a lituje, že jeho znalosti řeči (naučil se docela slušně česky) v důsledku ztráty cviku jsou nedostatečné, ale s pomocí slovníku, „který mi kdysi daroval v Cognacu kamarád Preininger, pročítám dílo, oživuji a vzpomínám zašlé doby. Vyřiďte mé pozdravy bývalým legionářům a s mým srdečným nazdar, že ‚dědeček má ještě dobrý nohy‘ (tak jak připomíná anekdota mne se týkající, kterou jsem právě pročetl) a že mé vzpomínky jsou ještě lepší než mé nohy.

Vám, můj generále a drahý příteli, děkuji co nejlépe a s výrazem nejsrdečnějších citů přátelství… plk. Gillain“.

Kruh francouzských legionářů poslal své Almanachy ještě jiným svým velitelům. Tak generál Faucher, třetí a poslední náčelník francouzské vojenské mise, píše 20. listopadu 1931: „… jaká útěcha věděti, že jsme v myšlenkách stále spojeni, staří kamarádi z války!“

Plukovník Poirée, který vzdor své invaliditě vedl své „dvaadvacátníky“ do boje v Argonách a na Slovensku, píše 12. března 1932: „… jak jsem Vám vděčen za zaslání exempláře historie českých legií ve Francii. Toto dílo oživuje ve mně řadu vzpomínek a cítím znovu vše, co mně poutá k vaší armádě, její prosperitě a moci. Vyřiďte pozdravy všem, které jsem znal, a jak mne dojaly jich vzpomínky a věrnost.“

Bývalý velitel armády, ve které jsme bojovali v Champagni a Argonách, generál Gouraud, člen nejvyšší válečné rady a vojenský guvernér Paříže, psal 17. července 1931: „Jsem Vám velmi vděčen za zaslání krásného díla o slávě československých pluků bojujících ve Francii. Ujišťuji Vás, že spíše než kdokoliv jiný nemohu zapomenouti těchto statečných. Jména Terron, Chestres a Vandy zůstanou v historii. S vojenským bratrstvím Gouraud.“

Také maršál Pétain nám vřelým přípisem děkoval.

Čas se nikdy nezastaví a tak přišla nová generace ve Francii i u nás a s nimi velké změny politické. Ale pro nás a celé lidstvo osudné změny v charakterech národů. Mám mnoho zajímavých osobních poznámek z doby mezi oběma válkami a doufám, že se dostanu k jich použití. Nic však z toho, co se později stalo, neotřáslo mým přátelstvím a oddaností k těm Francouzům, po jichž boku jsme bojovali za svůj Ideál, samostatnost národa. Vím, že Oni za nic nemohli, nedopustili by to, co se stalo v roce 1938, a trpěli stejně jako my…

Proto jsem o nich napsal těchto několik stránek.

VE VÍRECH A LAGUNÁCH POLITIKY

Po úporném zápolení dostalo se ministerstvo alespoň částečně do budovy bývalé kadetky, které se po převratu tak lehkomyslně vzdalo. V hořejších dvou patrech umístilo se presidium a hlavní odbory; dolní patra mělo Ministerstvo spravedlnosti a Nejvyšší správní soud. Několik našich oddělení, která nepotřebovala denní styk s presidiem, bylo rozptýleno v řadě budov po celé Praze. Hlavní štáb převzal místnosti na Hradě a generální inspektorát zůstal v paláci Ernestina na Hradčanském náměstí.

Líčení života v novém pracovišti začnu veselejší vzpomínkou. Ve starém Římě bylo oblíbenou zábavou lidu pronásledování křesťanů, které křižovali, upalovali a předhazovali v arénách cirků hladovým lvům. Naše pokročilá demokracie byla milosrdnější a sytila své pudy pronásledováním „bobečků“ v tisku, kabaretech, operetách, písničkách.

„Bobečkové“ byla půvabnější část ženských kancelářských sil. Děvče jen poněkud vzhledné a vkusněji oblečené bylo předmětem úštěpků a neomalených vtipů. Při tom poctivě pracovala, byla bídně placena, většinou vypomáhala svým rodičům a sourozencům a nějaká ta parádička, kterou si vyšetřily, stála je slzičky vynucené závistí. Bylo o mně známo, že mám rád, jsou-li dobře oblečeny a že flundry nemohu ani cítit. Vůbec ženským kancelářským silám se paušálně křivdí; tato společenská křivda a tento sociální sektor příslušné spisovatele dosud dostatečně nepřivábil. Zatím se tu předpokládá mravně to nejhorší. Jasné, že v míře vrchovaté to muselo býti u vojáků a M. N. O. pravou Sodomou. Nepomohlo, že většinu ženských sil soustředili jsme v jedné písárně, kde pod dohledem starých pánů psaly to, co se jim z ostatních kanceláří posílalo. Několik nápadně hezkých děvčat bylo uklizeno do podřadnějších oddělení mimo kadetku, a dokonce i propuštěno. Ale lid v aréně musel míti stále krev.

Druhým hromosvodem byla auta, zvláště vojenská, nápadně označená. Ta píchala všem do očí a zvláště „Lumírové“, jak se říkalo výběrčím na pražských mostech, neopomenuli hlásiti každý přestupek a byly o tom celé kilogramy spisů. Zatrhl jsem to tím, že jsme magistrátu dopsali, že nepřestanou-li tyto šikany, nebudeme jim dávat k disposici zdarma a vůbec žádná vojenská auta. A hned bylo ticho po pěšině.

Vojenská správa opravdu svědomitě šetřila. Já sám používal nejstarších vozů a jezdil na hadrech, místo na pneumatikách. Při zájezdech na vyslanectví cizích států budilo to opovržení u druhých šoférů a moji se zlobili, že dělám ostudu. Vozy byly věčně v opravě a šoféři byli mladí vojáci. Každou chvíli jsem měl jinou kraksnu a jiného šoféra. A tak jednoho krásného dne jsem jel do kadetky a nepovšiml si, že už mám zas někoho jiného. Přímo od vjezdu v mříži vede mírně klesající schodiště ku vchodu do budovy, ale auta objíždí lyrovitou cestou velikou plochu trávníku před dlouhou fasádou. Připravoval jsem si věci k vystoupení z vozu a vtom cítím, že jaksi podivně poskakuje a slyším homerický smích. K oknům se hrnuli diváci a na trávníku pracující trestanci se svíjeli v radostných křečích. Můj vojáček jel totiž rovnou po schodišti a šťastně se svým korábem přistál za všeobecného jásotu.

Vystoupím nazlobený a beru to po dvou schodech nahoru a vtom přede mnou vidím – hrůza i nádhera – „bobeček“, přesně takový, jak fáma lidu a jeho zákony vyžadovaly, cupitá přede mnou po schodech do naší písárny. Tílko vymodelované samým pánem Bohem, když byl v nejlepší náladě, nožky jako srnka, larvička a účes, šatičky – no, až se mžitky dělaly před očima. Kdyby vystupovala v operetě, lítala by za ní celá Praha. Zakletá Popelka. Spustím v kanceláři hromobití, jak se plní mé rozkazy. Ihned vyšetřit a to děvče musí pryč atd. Za čtvrt hodiny přichází pobočník s potutelným úsměvem a hlásí: ta slečinka šla něco vyřídit své kamarádce do naší písárny, je to sekretářka starého pana Popelky, ministra spravedlnosti zezdola! Bum! Moc řádné a pilné děvče, poloviční sirotek, nic se jí nedá vytknout než to, že pro naši klášterní budovu je příliš hezká! Bum! Ale kdyby mne tak s ní na schodišti zahlédl nějaký panoš od novin! To by bylo! Bum! Bum! Bum! Ovšem jiné je měřítko pro zpustlé vojáky (ti přeci nemohou býti než zpustlíky!) a jiné pro zaprášenou Spravedlnost. A tak z toho bylo znovu plno smíchu.

Politickou činnost jsem si vždy idealisoval a idealisuji si ji stále. Pohlížím na ni jako na vrchol lidské práce vůbec. Politická kuchyně, do níž jsem měl tehdá možnost nahlédnouti a zúčastniti se příprav některých pokrmů, byla velkým zklamáním mého života. Bylo mi líto politiků, kteří rozbili nebo se zřekli klidu a krásy rodinného života, který je tou největší hodnotou lidského života. Platí tím těžkou daň své popularitě, ctižádostivosti nebo ješitnosti. Štváni konkurencí, často polovědomě bojují za chiméry. Je-li to názor maloměšťáka, tož jím tedy v tomto jsem.

Poslanci, obhájci svých voličů, jsou ale jich otroky. Využíváni a zneužíváni. Nekonečné osobní intervence, dohadování se v kulisách, pikle a intriky, vzájemné napalování. A ty sliby voličům! Každá strana má kol několika vůdců a charakterních předáků smečku cizopasníků, kterých se v zájmu dobrého chodu stranické mašiny nemohou zbaviti. Bohužel, v politice je mnoho špíny. Všude, nejenom u nás.

Starověk svěřoval politickou práci starým lidem. Byla to draze zaplacená zkušenost, že je to tak nejlepší. Starší člověk nepodléhá vášním, rozmarům, panice, korupci. I malichernosti přechází s klidem a mívá zkušenosti. Je tu však nevýhoda, že příliš často brzdí pokrok. V tomto století nejlépe se osvědčil dvojkomorový systém: sněmovna s převážnou většinou lidí mladých a senát ze starších. I my jsme se rozhodli pro tento systém a na naší ústavě pracovaly nejlepší hlavy. V celém světě byli jsme pokládáni za mladý stát, který směle a slibně nastoupil cesty k demokratické výchově svého občanstva. Demokracie Masarykova byla obdivována a ceněna daleko více za hranicemi než doma. Osudový boj generací projevoval se i u nás rivalitou obou komor a skončil zatlačením senátu k podružnější roli. Otázka, bylo-li to ku prospěchu. Naši politikové nebyli o nic horší, ba spíše lepší než kdekoliv jinde. Vyšší politický život mladého samostatného státu neměl však tradici, kterou dosavadní rutina okresní politiky nikterak nemohla nahraditi. Snad jsem byl na to příliš citlivý, a buď přeceňoval, nebo podceňoval některé politické jevy a zvyky; díky přímým radám a znalostí názorů presidenta proplouval jsem však celkem šťastně jich peřejemi.

President dovedl zapřáhnouti svůj personál, bylo hodně práce, ale měla vždy smysl. Nyní v ministerstvu však bylo mnoho hluché práce, hodně bylo rozděláno, dokončení se táhlo, v úřadě nebylo opravdové kamarádství, nejvýš studená, korektní kolegialita se stranickými výhradami. V personálu řada prvotřídních individualit všech směrů, souhra žádná. Administrativa se však dávala do pořádku a po té stránce začínali jsme býti jedním z nejlepších ministerstev. Navenek prvním úspěchem byl schválený rozpočet, u nás politicky i finančně nejobtížnější. Všechny problémy, jako ku příkladu milice, se studovaly a pracovalo se na nich.

Morovou ranou z dřívější doby byly „návštěvní dny“. Klofáč jako populární tribun lidu musel se zabývati malichernými lapáliemi a k tomu na víc byl ještě důvěřivý a měkký člověk. Na schodištích a chodbách stávaly nekonečné řady žadatelů a každý ovšem chtěl mluviti jenom s ministrem. Poslanci přicházeli kdykoliv. Zavedl jsem „Kartotéku intervencí“ a zásadně odkazoval každého na příslušného referenta a každý z nich mi musil podávati zprávu a také podával. Tím se vyřizování neobyčejně urychlilo. Nic se naplano neslibovalo, nikdo se nekonejšil, ale na každou žádost se šlo věcně. Vbrzku se ukázalo, že právě žadatelé jsou spokojeni a ušetřilo se všem spousta času. Zanedlouho právě v návštěvní dny chodby bývaly prázdné, a právě v těchto dnech se nejpohodlněji pracovalo. Musím zdůrazniti, že dobrá polovina intervencí a stížností byla plně oprávněna mírným poklusem a vyhazováním úředního šimla, bylo však také dosti takových, zavánějících politickým tlakem a protekcí. To na mne neplatilo a nejlepší mojí zbraní byla kartotéka, kterou jsem si nechával ostentativně nositi do parlamentu. Mnohým bývala tato bedýnka velmi nesympatickou, když jsem při hledání případu vytáhl před očima jiných celý svazek zákroků interventa. Bedýnka po mém odchodu z úřadu zmizela.

Předmětem častých intervencí poslanců národně demokratických byl svízelný problém uprchlíků z Ruska. Naše demokracie nemohla jim přece z důvodů lidskosti odepříti právo asylu. Byli to lidé ze všech končin veleříše. Ukrajinců však byla většina, a tak se všichni shrnuli pod jednotným názvem „Ukrajinci“. Mezi sebou se zuřivě potírali, mnoho se jich usadilo na Podkarpatské Rusi. Politické poměry tam se ještě více zkomplikovaly jich bojem mezi velko- a maloruskou orientací. Vedoucím všech těchto emigrantů byl profesor Stocký s Dr. Singalevičem, vyslancem Ukrajinské republiky ve Vídni. Vojenská správa dostala na starost jich ubytování. K tomu došlo v Německém Jablonném, Liberci a hlavně ve vojenském táboře v Josefově.

V Liberci byl jich velitelem plukovník Jílek. Němec; měl těžkou práci: žádali na něm zvýšení platů, placené dovolené, relutum^3 místo stravy, vnitřní autonomii a byly jich plné kavárny. Na republice požadovali 200 milionů za jakýsi materiál, ale nezjistilo se za jaký; snad náklady za legie. Nakonec tam došlo k úplnému rozvratu, germanofilství a i komunismu, neboť oba tyto směry je propagačně zpracovávaly a slibovaly. Sami pak žádali o přeložení do josefovského tábora, kde byli pod vedením rozumných důstojníků podplukovníka Záleského a majora Drábka. Ve Vídni bylo 80, v Berlíně 70 důstojníků a lékařů; jejich generál Kurmanovič^4 snažil se všemožně podchytiti je existenčně. Jen několik jednotlivců vstoupilo a bylo přijato do naší armády; byli to výteční důstojníci. Ženám a dětem se vyplácelo relutum. Mezi dětmi zuřila tuberkulosa a slepičí slepota jako následek několikaměsíčního nedostatku tuku v potravě. Zde zakročil úspěšně Červený kříž. Ministerská rada poručila otevření kreditů, úpravu požitku a lepší ošacení. Studentům se umožnilo pokračování ve studiích.

Za druhé světové války se ukázalo, že až na důstojníky jen málo z Ukrajinců projevilo Republice vděčnost a věrnost. Stálo to všechno mnoho práce a peněz a ještě více politických mrzutostí, mezinárodních potíží a zvyšovalo napětí mezi námi a Sovětským svazem. V ministerstvu vnitra rozladěném těmito potížemi „vyhodil úřední šiml“ a pomýšlelo se na jich repatriaci, což bylo nemožné a také se tomu bránili. Byli tací, kteří založili rodiny a našli u nás druhou vlast a s námi splynuli. Celkem však ukrajinská akce skončila oboustranným zklamáním, jako všechny naše investice na východě.

Hřbitov pro válečné zajatce v osadě Lada u Jablonného v Podještědí vznikl v prosinci 1914. V roce 1921 zde ukrajinští vojáci vybudovali žulový památník, v roce 1928 zde bylo 156 číslovaných hrobů. Po roce 1945 však hřbitov chátral, k jeho obnově došlo na podzim 2008 (foto M. Rak).

Intervence týkaly se všeho možného a podám o tom několik ukázek. Poslanec Ackermann žádal, aby Labská Týnice, nevím již z jakých důvodů, dostala přednostním právem za poloviční cenu japonské vojenské pláště. Bylo z toho dlouhé vyjednávání s Ministerstvem pro zásobování. Poslanec Humelhans intervenoval, aby podplukovník Odstrčil ze stavebního oddělení v Plané byl se sedmi vojáky přeložen do Hranic a stal se tam správcem budov Vojenské akademie, aby řada vojáků byla přeložena blíže k rodinám. Dále aby Karel Šmíd, který právě narukoval k dělostřeleckému pluku na východní Slovensko, dostal na Vánoce dovolenou a aby bylo nařízeno jeho přeložení do Prahy za účelem studií. Trapný byl případ Eduarda Vokouna, sochaře z Vysokého Mýta. Ztratil syna při útoku na Hlohovec v listopadu 1918. Tvrdil, že šikovatel Červený může o tom podati zprávu, nebyl však nalezen, neboť v záznamech pěšího pluku č. 2 nebyl a z mužstva se naň nikdo nepamatoval. Pátrání bylo bezvýsledné. Urážlivými dopisy bombardoval nešťastný otec M. N. O. i presidentovu kancelář. V témže boji padl též jakýsi Falta, jehož otec obviňoval velitele roty nadporučíka Křížka z trestních činů a k tomu se připojil i otec Vokoun. Věc vyšetřoval vojenský prokurátor v Bratislavi, bezvýsledně a na konec byla podána na Vokouna žaloba. Bohužel, mnoho vojáků zapadlo beze stopy za války.

Senátor Kouša žádal předčasné propuštění podporučíka Vlad. Uhlíře od 10. pěšího pluku; sloužil již 6 let a dostal místo v cukrovaru. Stejně o nadporučíka Gintze od 36. pluku v Mladé Boleslavi. Dále pátrat po Friedmanovi, který byl vojákem 8. pluku v Omsku ještě na Sibiři. Němečtí poslanci si vyžádali přeložení plukovníka Husele z Užhorodu ku generálnímu inspektorátu. Byl to loajální Němec, který ku všeobecné spokojenosti staral se o své soukmenovce, pense rodinám, stížnosti novobranců atd. Velmi se osvědčil, konal platné služby a mnoho hromů německých poslanců mířených do ministerstva sjelo po jeho hromosvodu. Jistě že my vojáci měli jsme svrchovaný a upřímný zájem na dobrém spolužití s Němci. V armádě to bylo záhy dobré.

Poslankyně Fráňa Zemínová^5 žádala přidělení stálé posádky do Týna nad Vltavou, kde slibovali postavit kasárna a investovali již 60 000 Kč. Senátor Hrubý a Cífka upozorňovali na velitele Vlasatého z Vlastimilu v Postoloprtech. Lidovecký poslanec redaktor Myslivec si stěžoval, že se nevyplácí podpory a že je hodně restů. Poukazoval na nepořádky ve zbrojním odboru, za které zodpovídám. Že několik důstojníků je třeba pozorovat. Dr. Vaníček v generálním inspektorátu a tělovýchově dostal zprávu, že při statistice Slováci se hlásí za Maďary. Stížnost německých poslanců na pensionování evidenčních důstojníků: Gürtlera v České Lípě a Oberbauera ve Varnsdorfu. Poslanec Kříž žádal nápravu v případě 8 železničních zřízenců stanice Zvoleň na Slovensku, kteří narukovali a jich rodinám zastaveny veškeré požitky rodinné, vyživovací a odepřen nákup potravin v železničním konsumu. Všichni jsou otcové rodin.

Velká starost byla s poddůstojníky z povolání, nepřevzatými a nekonajícími službu. V případě, že jim odbytné dosud vyplaceno nebylo, mohl by jim býti poskytnut na jeho konto měsíční příspěvek. Týká se to celé státní administrativy. Reparační komise ve Vídni musí však celou záležitost projednati. Výminky může povoliti na určitou kvótu pouze Ministerstvo financí a je to velmi obtížné, neboť jedná se o obnos asi 12 milionů. Poslanec Dr. Černý žádal, aby zabrání pozemků pro letiště ve Kbelích bylo konečně dáno do pořádku. Také senátor Dr. Herben, ačkoliv to zásadně dělal velmi nerad, přimlouval se za nadporučíka Mojmíra Dvořáka v Nitře.

Když interventi nepochodili u mne, šli na generálního inspektora Machara. Ten, ačkoliv člověk tvrdý v polemikách, nedovedl odolati škemrání, říci ne a často prostodušně naletěl. Tak se mi často jako bumerang vracely odmítnuté případy přes jeho kancelář. Její kompetence nebyly dosud vymezeny a Machar byl velmi citlivý. S ohledem na jeho osobu museli jsme se jimi zabývati. Horší bylo, když případy, které považoval za politicky zvlášť důležité, postupoval přímo brannému výboru. Cítil se k tomu oprávněn a zase tu byly nešťastné kompetence. Byly z toho zbytečné komplikace a mrzutosti. Tak ku příkladu již 14 dní po narukování nováčků, dne 25. října 1920, poslal tento přípis:

„Z kruhů poslaneckých dostal jsem úryvky z dopisů nováčka (syna poslancova) a mám za povinnost Vám je předložiti. Dopis z Plzně ze dne 17. 10. 1920: … Je zde k nevydržení. Od pátku jsem se nesvlékl a také dnes se nesvleču. Žiji vůbec jako – s odpuštěním čuně. Nálada všech je stísněná, mnoho se nám slibovalo – ale dosud nic nesplnilo. Z Prahy jsme vyjeli v sobotu v 1/2 12 z Holešovic a přes Vršovice jsme jeli do Plzně do 1/2 3 v noci za hrozné zimy v dobytčáku… Je zde všude nepořádku a švindlu, že vlasy vstávají. A hlavně špíny. Jen umývárny jsou pěkné, teď se budu po dvou dnech zas mýt… (Pozn.: jak se nám, vojákům z války, poslouchaly nářky takového hodného synáčka maminky! Dokonce tatínek, poslanec, velebící ‚hrdiny z války‘ se ho musel ujati. Asi měli pro něj připravit spací vůz a hotel, jako mívali oni. Jak asi na to vzpomínal za druhé světové války?)

Dopis z Plzně ze dne 18. 10. 1920 (hned druhý den!): … strava je tu nedostatečná, musíme dosazovat z peněz, které docházejí. Snídat a večeřet černou kávu s chlebem je přece jen trochu málo. Slyšel jsem, že čtete zprávy TNO o našem nadšení, tož vězte, že je to mystifikace asi taková, jako bývaly zprávy c. k. generálního štábu. Nálada je venkoncem pokleslá, protože se s námi nemorálně zacházelo. Slibovali nám hory doly, a zatím nemáme ani kde spát, ani chleba. (Pozn.: to byl ale obránce vlasti! A maminka s tatínkem se o něj báli…)

Dopis z Plzně dne 19. října 1920 (už příští den!): Milá matko! Chtěl bych Vám napsat něco o vojně. Bohužel nemohu psát tak vesele a nadšeně, jako jsme psali snad první den. Bude-li se Vám zdát moje psaní příliš pesimisticky psané, přeplněné stížnostmi, tož vězte, že tak smýšlí 99 % československých nováčků. Narukoval jsem uprostřed zmatku a nepořádku – myslel jsem si, že je nás moc, že to nemohou zvládnout. Však bude v Plzni líp, říkali jsme si – zatím je v Plzni hůř. Administrativa i důstojníci jsou neschopní. Kdybyste slyšela výklad p. nadporučíka o pušce, nevím, co by se Vám z toho stalo, snad byste zešedivěla, snad byste se usmála. Konečně to jsou jednotlivci, ale stát! Nechápu, jak mohli být nováčci povoláni na vojnu, když stát pro ně nemá šaty ani prádlo, ani boty, ani místa v kasárnách a konečně ani dost jídla. Tedy: nám se slibovaly čisté kasárny, kavalec, dvě přikrývky a prostěradlo. (Pozn.: to koukáte, vojáci z války – ještě scházela pojistka proti úrazu a hodinky s vodotryskem) A dopadlo to: spíme tři na dvou postelích a ještě nad námi tři, jako na lodi. Prostěradla prý nejsou, přikrývky také ne. My jsme dostali po 1 přikrývce, u některých rot vůbec nic. Slibovali nám jedny šaty do práce, jedny na vycházku, rovněž tak pláště. Ovšem že jsme dostali jen ty do práce a to jsou papírové roztrhané hadry z r. 1917. Nejsou od té doby ani desinfikovány, ani čistěny, takže najdete v kapse kapesník, cigaretu atd. Boty jsme samozřejmě vůbec nedostali.

Nejsmutnější kapitola je jídlo. Doufám, že nikdo (ani páni úředníci v M. N. O., ani pan ministr, ani pan gen. inspektor) nemůže si myslet, že vojákovi, který v 6 hodin vstává a v 9 lehá, přičemž od 7–11 a 2–5 je na cvičení, může stačit ráno v 1/2 7 černá káva (téměř hořká) s chlebem, v poledne polévka, kterou každý vyleje do záchodu, a např. knedlík se zelím. (pozn.: co tomu říkáte, vojáci z války!?) Totiž knedlík, jakých já sním doma 6–10 po dobré polévce a předkrmu. A v 5 hodin je zas černá káva s marmeládou. K tomu věčný chléb, který my jsme od soboty odpoledne do dneška ráno neměli. Je to prostě nemravné od státu počítati s tím, že každý si přikoupí a má z domova. A myslí si stát, že většina z nás jsou úředníci a dělníci, kteří mají v civilu skvělé platy, o které je vojna okrádá, ale ještě mají na tu vojnu dosazovat ze svých úspor? Všechny řeči o tom, že vojna má být školou života, vzděláním pro nováčky atd., jsou k smíchu.

Nováčka nic po práci nezajímá. Noviny se nečtou (já je také nečtu, nemám na tom zájem, co se děje), na přednášky se nechodí, knihy, jež jsou v knihovně (většinou svinstva), se nevypůjčují, krátce nováčka krom starosti o jídlo zajímají jen řeči o nevěstkách, všelijaké sprosté vtipy – to baví. A nebude líp, dokud se voják dobře nevyspí, nenají, nebude oblečen atd. (Pozn.: páni poslanci, povolte peníze, peníze a zase peníze a nekritisujte!) Konečně každý z nás studentů (Pozn.: to měli být záložní důstojníci!) musí nenávidět a protestovat proti vojně pro ta nešťastná dvě léta. I já dnes už začínám věřit, že p. gen. inspektor sedl na lep pp. socialistickým ministrům, kteří se chtějí pomstít inteligenci.

Malý obrázek: Škola od 3–5, kde se učí a 50× opakuje jméno pušky, 7 částí, délka a váha. ‚Balíci‘ se to večer učí, ale druhý den při opakování neví žádný nic a začne se znova. Nemám žádnou geniální paměť, ale toto jsem uměl za dvakrát při výkladu. Ale tak je to s každou maličkostí! Kdybyste věděli, co peněz a potravin se vyhazuje denně, bylo by Vám stejně hořko jako mně. Kdy se konečně svět umoudří a přestane zbrojit! (Pozn.: to by si měl tento synáček učinit životním úkolem!)… Ven nakoupit potraviny nesmíme a v kantině je všechno lichvářsky drahé, ale co dělat, když jíst člověk musí…

Dopis z Chebu ze dne 18. října 1920: …jak se zde máme, o tom lépe nepsati. To jsem za Rakouska prolezl hodně kasáren a baráků – ale tohle?! Menáž bídná – šaty rozbitý, raději nebudu psát, měl bych zlost. Nevím, jak zde dlouho vydržím. Ani spát kde není. A ty hadry, co jsme dostali! Nu, Armáda spásy – nebo špásu. Nu, zkrátka trestanci – měl jsem vztek – ale teď z toho všeho mám legraci, z toho, co čtete v novinách o nás – a skutečnost ta je pod psa. Jen ať se jdou ti páni novináři podívati na ty ‚první nováčky čsl. republiky!‘…“

Takovými přípisy se nestyděl Branný výbor zabývati, místo aby otce-poslance pokáral a synáčka ne zavřel, ale vykopl z armády!

Zajímavé, že stížnosti podobného druhu od německých branců nebyly. Po narukování v Praze byli soustředěni na Sletišti, tehdá na Letné, a spali pod dřevěnými tribunami. Teplo jim tam jistě nebylo, ale nestěžovali si. Věděli z vyprávění frontových vojáků, jak to bylo za války, kdy voják byl vděčen osudu a náhodě za suchý kout a kus chleba. Navštívil jsem je s několika důstojníky a přátelsky s nimi německy mluvili. Uznávali naše potíže s ubytováním, výstrojem, byli trpěliví, plni dobré vůle a důvěřivě se dívali na svoji budoucí službu, ačkoliv i oni byli zpracováni agitací.

Pravda, nedostatků bylo plno. Měli jsme skladiště plná – myší. Ale jinak nic. Kde pak deky, boty, vycházková výstroj, vydatná polévka, předkrm a 6 plátků knedlíků – to stálo peníze, a i když je parlament povolil a ministerstvo financí mělo a dalo – nebylo zboží. Vydatně nám pomohly levné nákupy ukořistěného materiálu v Itálii a v likvidujících skladech americké armády v Koblenci. Byla také ještě válečná nepoctivost a korupce, takže jsme podezřelé důstojníky a poddůstojníky dávali hodně ukvapeně zatýkat a teatrálně vodit v řetízkách. Pak jsme se nevinným, a těch byla zdrcující většina, omlouvali a způsobené příkoří hleděli nahraditi. Ale lid měl svoji podívanou a šelmy v tisku své oběti.

Občas se v novinách proti mně osobně naslepo vypálilo: že jsem za to vše zodpověden. To ovšem bylo pravda, pokud se netýkalo starých ještě hříchů a tu přeci každý rozumný politik musil uznat a také soukromě uznal, že za těch několik měsíců nebylo možno dát všechno do bezvadného pořádku. Útoky staly se zvlášť surovými, když jsem v září 1921 odešel do civilu a mohlo se pohodlně kopat do bezbranného.

Byly z toho žaloby, pan redaktor to ovšem nečetl a nic neví, rozsudeček, pokutička nebo odvoláníčko a jelo se dál – svoboda tisku – Tabu! Byl jsem obviňován z nekorektností při prodeji staré vyřazené výzbroje, zvláště z píseckého skladiště. Byly tam staré pušky všech systémů. Manlicherovky, mauserovky, lebelky, anglické, italské, japonské, ruské a mnoho jiného materiálu. Zájem byl na Balkáně, v Asii, ve střední a jižní Americe, ale těžkopádné ministerstvo nemohlo s prodejem hnouti. Byl jsem pro to, aby přísná komise M. N. O. a Ministerstva financí stanovila cenu všeho a pod bankovní garancí předalo prodej do komise lidem, kteří se podobnými obchody zabývali a prokázali státu platné služby, jak se zmíním v následujícím odstavci. V době katastrofálního nedostatku výbušin a různého materiálu do dolů opatřovali nám je pomocí svých osobních styků a za velikého risika z Německa a Rakouska, a to s vědomím našich celních úřadů, ovšem informovaných. Byly to předměty monopolu státního a vyvážení bylo nutno krýti falešnými deklaracemi. Bez výbušin nebylo by bývalo možné vytěžiti dostatečné množství uhlí. V dolech se po celou válku neracionálně rabovalo a nyní se muselo odstřelovati mnoho hlušiny a skály. Spotřeba výbušin byla abnormální a bratislavská Dynamitka sabotovala; byla v rukou ošklivých Němců a Židů. Chtěli jsme za stržený obnos nakoupiti to nejnutnější, ale prodej odborným obchodníkům svěřen nebyl, a tak se neuskutečnil. Všechno nám zůstalo po dlouhá léta na krku. Podobné transakce se tisku nevykládají, jsou vlastně státním tajemstvím, ale také vítanou příležitostí k ostouzení řádných lidí.

Na čem nám však nejvíce záleželo, to byla důvěra Ministerstva financí, tu jsme již získali a také nám vyhovovali, kde mohli, a když sami měli peníze. Svědčí o tom tato historie: brněnskou Zbrojovku vybudovalo M. N. O. z válečné opravny pušek, vozů a vagonů. Přišli také mistři a zapracovaní dělníci-Češi z rakouské Zbrojovky ve Štýru. Komisionářům a obratnému vedení Zbrojovky se podařilo koupit tři výrobní linky v Mauserwerke v Oberndorfu, kterážto továrna měla býti zničena. V panice prodali našim zprostředkovatelům téměř 100 vagonů strojů, rozdělaných pušek a polotovarů za 2 miliony marek, které Ministerstvo financí mělo a které byly v kursu dvou milionů Kč. Za 14 dní po nás tam přišli Japonci s povolením Entanty, že koupí vše za několikanásobnou cenu. Ředitel se zhroutil a zastřelil. To byl výhodný nákup a šťastný počátek velkovýroby našeho arsenálu.

Jiná historka. Ředitel Zbrojovky jednou přišel, že může koupiti v Chorvatsku velkou partii ořechu na pažby, že však chtí dolary, a to ihned. Telefonicky se vše dohodlo s Ministerstvem financí a příští den odpoledne mělo se to potvrdit v ministerské radě. Pozval jsem ředitele, aby čekal v předpokoji, ale když jsem za krátko vyšel oznámiti mu povolení, jeho odpověď byla smutná: už to někdo koupil. Kde tu byla vina? Rychleji jsme přeci pracovati nemohli.

Co všechno se na nás chtělo! Senát se nemohl dočkati opravy svého auta, tož se to dalo na starost vojákům do vojenských dílen. Oprava stála 70 000 Kč, ale kdež pak zaplatit vojákům, to je přeci hrůza, ti přeci nejsou výdělečným podnikem! Stejně tomu bylo s půjčováním nákladních aut Magistrátu. Na silnici z Lysé k milovickému táboru ležel dlouho na hromadách štěrk k opravě, které jsme se nemohli dočkati. Tož jsme jím provedli správku sami. Výsledek: stížnost okresu, zaplacení a pokuta. V rukou vojenské správy byl motolský dvůr – senátor Svěcený poukázal na nepořádky ve správě, za které je zodpovědno M. N. O.. Senátor Klofáč žádal reaktivování podplukovníka Kunštáta, který byl komisí uznán k polní službě v záloze. Německý starosta Stříbra vinil nás z bytové krise a žádal subvenci k jejímu odstranění. – Poslanci přicházeli s informacemi, které si nemohli opatřiti normálním způsobem: bylo to mrzuté, ale já byl rád, že alespoň mají zájem a takto nám nepřímo pomáhají: 9. pluk potřebuje nové pláště, 46. pluk používá ještě starých cviků, jeho hudba nemá volnost (k výdělečné činnosti na plesích a zábavách), augmentační skladiště^6 není bezpečné. Zlou nevůli dělaly platy francouzských letců–instruktorů na letišti v Chebu. Atd., atd.

To jsou tak některé ukázky šutru z cesty, po které jsme šli při budování armády.

Úspěchy svědomité a pilné práce ministerstva a všech vojenských útvarů se dostavovaly. I tisk přinášíval o nás přátelské posudky. V parlamentě samém měl jsem již velmi silnou posici a mnoho osobních přátel. Nebylo přeci maličkostí, když po přijetí vojenského rozpočtu v prosinci, který s dodatečným rozpočtem za starou dobu činil 4 miliardy 300 milionů, v březnu 1921 přijal parlament dluh Škodovce 600 milionů a ohlásil jsem dalších 320 na boty a uniformy.

V tu dobu došlo ve sněmovně ku trapnému výstupu mezi mnou a socdem. poslancem Johanisem pro úmysly a způsob, jakým chtěla vojenská správa přikročiti ku stavbě Štěchovické přehrady a elektrárny. Bylo to tak: tenkráte zajel do Republiky ku krátké návštěvě ministerský předseda a skutečný diktátor Bulharska Stambolijský, několik měsíců později bestiálně umučený.7 Měl jsem příležitost několikráte s ním a jeho průvodci mluviti o zajímavém zákoně, kterým v Bulharsku zavedl pracovní povinnost. Často a pravidelně stýkal jsem se se svým vzácným přítelem ještě z Ruska Tučkem, který vzdor tomu, že jej jeho nepřátelé vykřičeli jako bolševika, stal se ředitelem exportního oddělení Škodovky Czechomachine. Mluvil jsem s ním jako skvělým organisátorem o této pracovní povinnosti, která se nám velmi líbila a na jeho radu vyžádal si podrobnosti zákona a zprávy, jak se v praxi osvědčil. Z jeho iniciativy vypracovali jsme jakýsi nástin, jak by se podobná věc mohla prováděti u nás. V Bulharsku jednalo se hlavně o stavbu silnic a mostů. I u nás bylo mnoho co dělat, ku příkladu při splavňování řek nekonečně odkládaném, ale my jsme měli egoistický zájem na vybudování řady vojenských zařízení a při tom živili tisíce lenivějících vojáků ještě ze světové války, které jsme nemohli demobilisovat, neboť by nenašli práci v továrnách, které trpěly stále nedostatkem surovin a jich německožidovští majitelé také tak trochu sabotovali.

Karel Esop (1863–1935) ukončil roku 1884 vídeňskou Kadetní školu ženijního vojska a poté působil u ženijního pluku č. 11 v Praze. Projevil se jako velice schopný důstojník a v letech 1894–1897 studoval Vojenskou technickou akademii ve Vídni, kde později sám přednášel. Vypracoval se na předního odborníka v oboru výbušnin a od roku 1905 působil v různých muničních továrnách, načež se v dubnu 1915 stal v hodnosti plukovníka velitelem muniční továrny č. 1 v Blumau. Tu řídil až do konce války, kdy se přihlásil do služeb čs. armády. Nejprve byl ustanoven přednostou Likvidační materiálové skupiny M. N. O. a v letech 1921–1923 byl přednostou ministerské komise pro výstavbu muniční továrny. Následně byl do roku 1926, kdy odešel jako generál V. hodností třídy do výslužby, zmocněncem Dělostřeleckého a zbrojního odboru M. N. O. Na odpočinku působil na ministerstvu vnitra jako bezpečnostní poradce při výrobě a zpracování výbušných látek a také jako dozorčí orgán ve zbrojních továrnách, čím byly využity jeho velké zkušenosti při budování čs. zbrojního průmyslu (sbírka ČsOL).

Již v prvních týdnech svého pobytu u nás žádala francouzská vojenská mise kardinální nutnost výstavby výroby výbušin a elaborace munice, zvláště důrazně po válce na Slovensku. M. N. O. mělo odborníka světového jména, generála Ing. Esopa, který právě proto, že byl kapacitou ve svém oboru, ač vždy poctivý a uvědomělý Čech, stal se za války ředitelem největší rakouské továrny toho druhu v Blumau u Vídně. Základní surovinou je tu kyselina dusičná, která se vyráběla z ledku dováženého z Chile. S moderní oxidací čpavku se teprve začínalo a technologie této výroby byla tehdá tajemstvím připomínajícím trochu atomovou puma druhé světové války. Němci tu byli ve velkovýrobě nejdále. Teorie byla známa a to, že prvním požadavkem tu je laciná elektrická energie. Tedy hydrocentrála. Starali jsme se všemožně o detailní informace, poslanec architekt Záruba–Pfeffermann získal dokonce chemika z této výroby v Leunawerke Lužického Srba, který byl ochoten vstoupiti do našich služeb. Potřebné investice odhadovaly se na stamiliony. Esop však tvrdil, že čpavek být musí, neboť by továrna byla bez základní suroviny, když by nebyla možnost dovozu. Ta by v případě válečného konfliktu určitě nebyla. Tak se vynořila otázka starších již plánů stavby Štěchovické přehrady. V technologickém museu ve Vídni byly dokonce její sádrové modely. Získali jsme tam plány i podrobnosti. Nad Štěchovicemi je úzké koryto Vltavy sevřené dvěma stráněmi a tam měla být zřízena sypaná přehrada, poměrně levná, ale v požadované výši nebezpečná. Právě v době plánování protrhla se někde v Americe podobná přehrada, a tak se muselo uvažovati o betonové, což znamenalo obrovské zvýšení investičních nákladů. My jsme chtěli z titulu zavedení pracovní povinnosti, ze které by se mohli občané vykoupiti zvláštní daní, které by se použilo k placení náhradních sil, použíti ku stavbě především svých zahálejících vojáků. Ti by mohli kdykoliv, jakmile by našli lépe placenou práci, odejíti. Pracovali by tam jako zákopnické pluky pod technickým vedením odborných firem, bydleli by v dobře zařízeném barákovém ležení, v sobotu a neděli volno, kdykoliv možnost návštěv, a dokonce jich přechodné ubytování, dostávali by časté dovolené a skromný plat. Uzákoněná pracovní povinnost měla spadat pod Ministerstvo veřejných prací a stavba Štěchovic byla jen vojenským oddělením. Nedělali jsme se studiem této věci žádných tajností a očekávali spíše uznání a chválu naší iniciativy. President byl informován.

Václav Johanis (1872–1939) byl původní profesí obuvník a působil jako organizátor odborů v tomto odvětví, přičemž se zasadil o vznik jejich nemocenského pojištění. Byl také politicky aktivní a v letech 1907–1911 byl poslancem Říšské rady. V červenci 1914 se stal vedoucím úředníkem Ústředního svazu nemocenských pojišťoven. Od léta 1918 byl členem Národního výboru československého, po převratu se stal na krátko správcem pražského policejního ředitelství, načež se stal členem Revolučního národního shromáždění. Poslancem byl do roku 1929 a následně do roku 1935 senátorem za Čs. sociálně demokratickou stranu dělnickou. Zasloužil se

o podobu nemocenského pojištění v ČSR a zákon o dělnickém, invalidním a starobním pojištění. V roce 1920 byl krátce ministrem pro zásobování lidu (sbírka ČsOL).

Tu však při zahájení jedné schůze sněmovny, kdy jsem měl právě službu a seděl na svém místě v lavici, přiběhl rozčilený poslanec Johanis, bušil hněvivě do mého stolu se slovy: „Do čeho se to pletete, to je přece naše starost a práce atd.“ Já na to: „O co jde?“ On: „O to, jaké máte plány se způsobem provádění Štěchovické přehrady“ a už jsme byli prudce v sobě. Nevěděl jsem, že návrhy na zmírnění nezaměstnanosti jsou výhradním monopolem jiných orgánů a institucí.

V Ministerstvech veřejných prací, průmyslu a financí měli referenti závrať z požadovaných milionů a tam jsme oporu hledati nemohli. Sami pak jsme nemohli politicky přepínati tětivu, a tak k diskusi o pracovní povinnosti ani nedošlo. Padla dobrá, účelná myšlenka a Štěchovice se stavěly až za více jak 25 let, dokončovaly v době německé okupace. Pracovní povinnost nemohli jsme ani zavésti v nejmenším měřítku pro účely čistě vojenské, neboť neměli jsme na tyto investice povolené peníze a nebylo ani pomyšlení, že by tak sněmovna učinila.

M. N. O. nezbylo než smířiti se s tím vším a přizpůsobiti se poměrům. Bylo rozhodnuto řešení etapové. Nejprve poměrně nejméně nákladnou výrobu výbušin a to tak, že bude státním monopolem propůjčeným na 30 let soukromé společnosti. Po dohodě s Ministerstvem zemědělství podle požadavků a za kontroly M. N. O. měly býti zřízeny sklady ledku vystačující na mnohaměsíční výrobu kyseliny dusičné zastaralým, ale investičně levným rozkladem kyselinou sírovou. Netušil jsem, že po několika měsících bude tato výroba po 25 let mým životním úkolem a osudem.

* * *

President tehdá poprvé vážně ochuravěl. Na jeho narozeniny 7. března byla zdařilá přehlídka vojska a po ní jsme jeli s generálem Mittelhauserem gratulovat. V půl 12 jsme byli přijati. Ležel ve své pracovně, v prosté železné vojenské posteli, přepadlý a žlutý. Duševně byl ale bystrý a začal hned děkovat Mittelhauserovi za pomoc Francie. Já jsem mu stručně oznámil příjemné zprávy o pokrocích, které denně činí armáda. Byl rád. Pak mi pokynul, abych se k němu shýbl. Vzal mne za hlavu, hladil po tváři a byl silně dojat. Mně se zamlžilo v očích, když narážeje na svůj fysický stav, mi šeptal: „Bratře Husáku, v každém případě to budeme dělat tak, jak jsme o tom mluvili v Rusku. Víš! Beneš!“ Nemohl jsem se udržet. Políbil jsem mu ruku a vymotal jsem se ven. Mittelhauser koukal jako vyjevený. To byly kritické dny. Později se president hodně zotavil.

Mittelhauser musel asi o této příhodě mluvit, neboť v nejbližších dnech zadula z Ministerstva zahraničí jakási chladná vlna – žárlivosti. Presidentovi nesměl nikdo býti blízký. Bylo mnoho těch, kteří to neviděli rádi, na prvním místě Beneš. Nechápal jsem to, nestál jsem mu nikdy v cestě, naopak často jej hájil a nic na něm nechtěl.

29. března volal si mne sám k delšímu raportu. Byl svěží, všechno znal, ovládal i písemné raporty dosti podřadné. Byl rád mojim dobrým zprávám a spokojen se způsobem práce.

* * *

Snažili jsme se o pokud možné zpopularisování armády, pořádali v posádkách často přehlídky s demokratickým nepořádkem obecenstva a to se mi mohlo stát jednou v Benešově osudným. Při slavnostním pochodu pluku stálo obecenstvo těsně za námi a kolem nás. Náhodou byl služebně v Benešově můj dobrý známý z přátelské společnosti v rodině Dr. F. Hellera generál Chaule, kavalerista a hlavní nákupčí koní. Stál v mé blízkosti poněkud vzadu a díval se jako starý voják úkosem na nepořádek v mém okolí. Všiml si, že nějaký muž pomateného výrazu protlačuje se za mne. Přiblížil se mu a v okamžiku, kdy si sahal za vestu, chytil jej za ruku, zkroutil a s pomocí jiných nenápadně odvedl. Já nic nevěděl. Našli u něho v papíru zabalený dlouhý kuchyňský nůž, který jsem mohl míti v několika vteřinách mezi lopatkami. Byl to invalida, kontužený voják ze světové války, trpící utkvělou myšlenkou, že každý důstojník je jeho nepřítelem a vinen jeho neštěstím. Co prý s ním dělat? Nic. Pustit a snad zkusit léčení.

* * *

Dne 7. května 1921 byl jsem volán k presidentovi. V předpokoji potkal jsem profesory Jedličku, Syllabu. Maixnera s Alicí. Byla třeba jakási prohlídka nohy pana presidenta. Báli se znovu otevřených žil; na štěstí všechno bylo v pořádku. Přeci ale pozoruji již delší dobu, že president nedovede se tak trvale soustřediti na nějaký problém jako dříve. Někdy bývá podrážděný, jinak ale není v něm ta stará úpornost. Dnes se mi zdálo, že má trochu obavy, že by se mohl na Capri, kam jede, nakazit stykem s kapitánem Seidlem, který má kostižer na žebru a kterému slíbil, že ho s sebou vezme. Alespoň mi přímo položil otázku, není-li to nakažlivé?!

Někdy to v úřadování silně skřípalo. Prakticky bylo pak zvláště nepříjemné, když některá zapracovaná síla z přerůzných důvodů podávala demisi. Tak ku příkladu již v době Markovičova ministrování, kdy jsem byl státním tajemníkem na místě plukovníka Chalupy, podal 21. července 1920 kapitán Dr. Miroslav Koutský demisi. Byl to jeho nejbližší spolupracovník ve vybudování služby našich vojenských atašé v cizině a vykonal velké dílo při našem vyjednávání s Jihoslovany o vojenskou konvenci. Poněkud podivín a neměl rád Francouze a neskrýval to. Ti mu to opláceli. Ve mně viděl 100% frankofila, se kterým proto nebude moci spolupracovati. V tom se poněkud předčasně a nekriticky mýlil, neboť podařilo se mi jej přemluviti a dobře jsme spolu pracovali řadu měsíců. Záhy mlád zemřel.

Horší to bylo s bývalým prvním politickým tajemníkem Klofáčovým, odborovým radou Jiřím Skorkovským. Zdráhal jsem se používati jej na jeho starém místě, neboť nemohl jsem tam potřebovati exponenta jedné politické strany, českých socialistů, a tak mne s nimi znepřátelil, ačkoliv jednotlivci z nich nesli to neradi. V Českém slovu z 15. června 1921 byl jsem vykřičen za „reakcionáře“, ale udělali mi reklamu tím, že psali, že to byl pan president, který sám, kategoricky, aniž by žádal politické strany o souhlas, žádal, vlastně mne jmenoval ministrem. K tomu mi kolegové v ministerské radě gratulovali.

Napsal mi totiž tento dopis:

Pane ministře,

před krátkým časem vyhledal mne tajemník M. N. O. p. Dr.  Čeněk Hubáček a otázal se mne, zda li bych souhlasil, abych byl úředně přidělen k nákupnímu a výrobnímu odboru M. N. O. ve funkci zástupce přednosty, zůstávaje formálně přednostou Vaší politické kanceláře.

K  příslušnému dotazu mému prohlásil p. Dr. Hubáček, že návrh tento pochází od p. konsulenta K. Blahníka 8 a je učiněn s Vaším souhlasem.

Sdělil jsem p. Dr. Hubáčkovi, že bych toto řešení v této formě přijal a  opakoval jsem svůj souhlas p. K. Blahn íkovi u příležitosti telefonického rozhovoru, když mi bylo jím znovu potvrzeno, že navrhované řešení děje se s Vaším souhlasem.

Dne 28/VI byl mi doručen přípis č. j. 44.737 pres. adm. osob. 1921, podepsaný Vámi, pane ministře, kterým mi oznamujete, že mne zprošťujete funkce přednosty své politické kanceláře a ustanovujete zástupcem přednosty nákupního a výrobního odboru.

Rozkaz Váš, jak zřejmo, odporuje zásadně návrhu řešení, který mi byl učiněn p. Dr. Hubáčkem a Blahníkem udánlivě Vaším jménem a s Vaším souhlasem a poněvadž mne zprošťuje mé dosavadní funkce samostatného přednosty, znamená nesporně v určité míře služební i mravní degradaci, pro kterou nenalézám žádného vysvětlení, nejsa si vědom žádného skutku, který by ji opodstatňoval.

Vylučuji přirozeně každou možnost, že byste Vy, legionář s nejslavnější minulostí a generál čsl. vojsk, který nota bene má jako ministr možnost a právo disponovati služebně v mezích zákona osobou svého podřízeného úředníka, podle svého uznání uchýlil se k takové formě, jaká – bohužel – byla volena v mém případě, že byste dal totiž souhlas k vyjednávání a řešení, jehož zásadní podmínka potom úředně dodržena nebyla.

Musím proto vysloviti důvodné podezření, že bylo Vaší vzácné osoby v tomto případě těžce zneužito někým z Vašich úředníků a prositi Vás, abyste nařídil vyšetření a potrestání viníka.

A poněvadž dále moje nynější přidělení ve formě, jakou bylo provedeno, znamená pro mne, podle mého nejhlubšího přesvědčení služební i mravní degradaci, domnívám se, že nikterak nepřekročuji meze své povinné úcty k Vám, ani služebních povinností, ani svých občanských práv, když si dovoluji k Vám, pane ministře, slušný dotaz: Proč jsem byl Vámi takto potrestán?

Se vší úctou Jiří Skorkovský, odborový rada M. N. O.

V Praze, dne 1. července 1921

Praha, 27. července 1921

Panu odborovému radovi Jiřímu Skorkovskému,

zástupci šéfa odboru nákupního a výrobního.

Odpovídám na Váš dopis ze dne 1. července t. r. Dal jsem si podrobně vyložiti vše, co souviselo s Vaším jmenováním zástupcem šéfa nákupního a výrobního odboru M. N. O. Všecky ty referáty potvrdily jen moje hluboké přesvědčení, které jsem měl při podpisování příslušného dekretu, že totiž nejedná se o nijakou degradaci Vás, ani o jakékoliv posuzování Vaší předchozí služební činnosti. Neměl jsem příležitosti jako ministr úřadovati s Vámi, nepřisvojuji si tedy práva vyjadřovati se o Vašich úřednických kvalitách. Po dobu svého ministrování zvykl jsem úřadovati s politickou kanceláří v dnešním jejím složení a nemám důvodu, proč bych na tomto stavu věci něco měnil.

Že příslušný dekret praví, „z prošťuji Vás funkce přednosty politické kanceláře“, pokládám za zcela formální, neboť mám za to, že nikdo nemůže zastávati v témže úřadě dvě čelná místa. Vaše nové poslání není degradací již z toho jednoho důvodu, že vedoucí funkcionáři nákupního a výrobního odboru musí používati zvláštní důvěry ministrovy, má-li odbor tento zdárně vykonávati svůj úkol. V tomto směru učinil jsem svoje rozhodnutí v plné důvěře ve Vaši osobu. Tímto opatřením, diktovaným hlavně tou okolností, že nehodlám na zbytek svého ministrování činiti změn ve složení politické kanceláře, nechtěl jsem řešiti otázku Vašeho nároku na místo přednosty této kanceláře, čemuž jsem dal také výraz tím, že jsem pana Blahníka, který jest od počátku Vaší dovolené pověřen vedením politické kanceláře, nejmenoval definitivně na dobu svého úřadování přednostou, nýbrž jsem jeho postavení ponechal v dosavadní prozatímnosti. Při této příležitosti musím zvláště konstatovat, že páni Dr. Němeček a Blahník neměli žádné významné účasti v  tomto jednání a kdykoliv byla příležitost s nimi o této záležitosti mluviti, byly návrhy jejich vždy loajální vůči úřadu i Vám.

Jiří Skorkovský (1873–1931) studoval práva v Praze, ale ve 3. ročníku byl pro urážku císaře odsouzen a vyloučen ze všech ústavů. Odjel proto do Ruska a následně byl žurnalistou v Českém slově. V roce 1915 byl zatčen pro velezradu a rok vězněn. Po vzniku republiky se stal poslancem Revolučního národního shromáždění za Čs. stranu socialistickou a byl osobním tajemníkem ministra obrany Václava Klofáče. Následně stál v čele presidia M. N. O., od roku 1925 byl ředitelem tiskárny M. N. O. a oborovým radou (sbírka ČsOL).

Doufám, že z  tohoto mého prohlášení vidíte jasně, že Vaše jmenování zástupcem šéfa odboru nákupního a výrobního, nemá charakter, ani nemělo úmyslu Vás a Vaše postavení v ministerstvu zlehčovati, naopak, že vyplynulo z dobré vůle.

Používám této příležitosti, abych Vás ujistil o svém přátelství.

gen. O. H.

* * *

Další ukázka úřadování:

M. N. O.–Hlavní štáb–Org.odd.

Kapitán Bohuslav Hub.

Zahraniční presidium.

Žádám o opravu protokolů o „P ropagandě“ .

Protokol o poradě dne 14. ledna 1921 str. 9 konstatuje, že zástupci vojenští – předřečníci – dosud všichni se zásadně vyslovili pro mravní a osvětovou výchovu ve vojsku, ale nesouhlasí s rozsahem a metodou tak, jak ji chápe I. odbor M. N. O. Ukazuje rozdíly mezi starým byrokraticko-vojenským státem a mezi moderní, demokratickou republikou, pokud se týče názorů na armádu. Kdežto v prvém znamenala disciplina bezduchou, vynucenou poslušnost, opřenou o násilí a docílenou mechanickou opakovací metodou, je úkolem moderní republikánské armády založiti disciplinu na vnitřním přesvědčení vojáka, že jest jeho občanskou a lidskou povinností plniti rozkazy mu dané, neboť ví, že rozkaz je spravedlivý a rozumný. Tímto jsou už dány úkoly mravní a osvětové výchovy.

Nutno si (bohužel) uvědomiti základní pojmy, co jest vojsko, jaké jsou jeho úkoly a jaké musíme zvoliti prostředky, kterými nejsnáze a nejlaciněji vyplní vojsko tyto úkoly. Vojsko znamená organisaci ozbrojené moci státní, ozbrojených a disciplinovaných občanů, kteří plní nejtěžší a nejvznešenější povinnost občanskou. Účel – zabezpečiti v míru klid ve vývoji státu a především odraziti nepřítele napadnuvšího nás. Prostředky, jimiž zajistíme účel, hlavně ten poslední a hlavní, jest osvojiti si umění vojenské, tj. uměti stříleti a dokonale ovládnouti moderní techniku vojenskou. V tomto rámci má mravní výchova za účel docíliti, aby vojáka přesvědčili, že jeho konání je v souhlasu s lidstvím a povinností občanskou. Z tohoto úzkého vojenského stanoviska učíme-li vojáka psát a číst, tedy primérně jako základní primitivní požadavek – činíme tak proto, aby v boji dovedl přečísti rozkaz a napsati hlášení a ne proto, aby mohl čísti Březinu.

Co se týče programu mravní a osvětové výchovy, konstatuje, že vlastní vojensko-mravní výchově jest věnováno málo hodin, takže úkolu není dosaženo. Pokud se týče propagace programem osvětové a mravní výchovy, nelze souhlasiti s p. kons. Blahníkem – protože jím se sice na čas ve řejnosti „ zalepí oči“, avšak vážnější jest, že tyto vysoké úkoly a vysoké programy nemohou se v praxi provésti. A právě ten moment, že předpisy se vydávají už jako maximum a priori nevyplnitelné, působí na vojsko způsobem úplně opačným zamýšlenému, tj. znemravňujícím, protože voják učí se nevyplňovati rozkaz tak, jak byl dán. Směřuje-li dnešní program osvětové a mravní činnosti do jisté míry ku přecpávání vojáka vědomostmi, pak jest to nepochopení slov Masarykových, že vojna jest pokračovací školou; to se má vykládati pouze v tom smyslu, že školské vzdělání má se na vojně doplniti charakterově a citově. Vojáku se má zodpověděti otázka, proč jde do války, proč má, proč musí prolíti i krev, je-li toho třeba, a dáti mu vnitřní odůvodnění, proč jako voják plnící své povinnosti jest vzorným občanem.

Org. odd. jest toho názoru, že osvětoví referenti vykonávají pouze díl pravomoci velitelovy, kterému musí podléhati a který, ježto podepisuje vše, musí býti o  osvětové činnosti u své části informován a  zodpověden.

Úkolem mravní výchovy jest – v celku vzato – zmocnění se volného času vojákova, který by jej jinak vyplnil možná nedůstojným a škodlivým způsobem. Právě proto se mu musí dáti náhradou něco lepšího a zajímavějšího; poukazuje se na výborné instituce osvětové ( čítárny, knihovny, divadelní kroužky) v ruské armádě, které dovedly volný čas vojákův vyplniti co nejušlechtilejším způsobem, se stálým hrotem: „Ty občane, buď dobrým vojákem feder. social. ruské republiky !“

Protokol ze dne 27. ledna 1921 str. 6.

Za slovy předposlední věty: „k sepsání takových článků“ .

V kruzích učitelstva lze pozorovati jadrný antimilitarismus, kde si mnoho pp. u čitelů neuvědomilo, že máme svoji republiku a že naše národní obrana znamená něco zcela jiného, než znamenal starý rakouský militarismus. Proto je třeba poučiti, přesvědčiti nejdříve učitele, protože jinak články v čítankách, byť i sebe lepší, jsou bezvýznamné. Upozorňuje na návrh kapitána Karlíka, který doporučuje rozšířiti vojenský výcvik (elementární) podle francouzského vzoru i do škol určitého věku, kde by vyučovali odborníci pod nadzorem vojenským.

Strana 7, první věta – drahota, když nota bene tak často se mění učebnice, takže nový školní rok znamená nová, velká vydání pro rodiče.

Str. 9 (celé) – Bude-li se projednávati otázka – filosofie národní obrany – ať se připojí i názory o milici, protože otázka kdysi tak aktuelní, dnes úplně zmizela s  fóra veřejnosti, ale v pozadí debatuje se o ní hodně, bez znalostí jejích předpokladů a požadavků; této myšlenkové přípravy veřejnosti měl by se ujmouti též tiskový odbor M. N. O.

Str. 10, řádka 1 – … větší ztráty než prospěch vzhledem k požadavkům, které jednoty kladly, i vzniklé mimo jiné škody – též neodevzdáváním zbraní, jež zůstaly v rukou mnohých jednotlivců. Podle §u 28. branného zákona může president v případě mobilisace přidržeti k válečné službě členy spolků pěstujících vojenský výcvik, ve věku od 17 –60 let. To by mělo vésti vojenskou správu k tomu, aby zaujala k organisacím takovým jistý oficielní poměr; jsou-li tu zlé zkušenosti, mohlo by se jim předejíti v budoucnosti, že členové těch organisací byli by přijati do svazu armády jen v rámci vojenském a ne jako dobrovolníci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jdi! (Kniha IV.).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.