Změna okolností ve smluvním právu

Změna okolností ve smluvním právu

Václav Pilík

Jiří Kašný

Dalibor Nový

Miroslav Sedláček

Petr Dobiáš

a kolektiv

Vzor citace:

PILÍK, V., KAŠNÝ, J., NOVÝ, D., SEDLÁČEK, M., DOBIÁŠ, P. a kol. Změna okolností ve smluvním právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2022, xxx s.

Klíčová slova (v abecedním pořadí):

hardship; klauzule rebus sic stantibus; smlouva; změna okolností uzavření smlouvy

Keywords (in alphabetical order):

change in cirsumstances in contracts; clausula rebus sic stantibus; contract; hardship

Lektorovali: doc. JUDr. Daniel Patěk, Ph.D.; PhDr. JUDr. Vítězslav Urbanec, Ph.D.; JUDr. Hubert Maxa

© JUDr. Petr Dobiáš, Ph.D., MBA, MCIArb; JUDr. Martina Doležalová, Ph.D.; Mgr. Ing. Matěj Gregárek, Ph.D.; doc. Dr. Jiří Kašný, Th.D.; JUDr. Rostislav Kolář; Mgr. Bc. Petra Kořínková; Mgr. Martina Kostková; Bc. Břetislav Mach; JUDr. Jakub Maur, Ph.D.; JUDr. Jan Metelka, LL.M.; JUDr. Jitka Mráčková, CSc.; JUDr. Ing. Dalibor Nový, Ph.D.; JUDr. Bohuslav Petr, Ph.D.; JUDr. Václav Pilík, Ph.D.; JUDr. Miroslav Sedláček, Ph.D., LL.M.; Mgr. Ing. Tomáš Střeleček, LL.M., Ph.D.; Mgr. Anna Štůlová, 2022

ISBN 978-80-7676-179-7 (brož.)

ISBN 978-80-7676-242-8 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-243-5 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

Autoři jednotlivých kapitol

JUDr. Petr Dobiáš, Ph.D., MBA, MCIArb,

vedoucí autor části páté (Změna okolností uzavření smlouvy v širších souvislostech); kapitoly 15 (Změna okolností uzavření pojistné smlouvy), 24 (Změna okolností uzavření smlouvy pohledem mezinárodního práva soukromého a obchodního) a 27 (Změna okolností uzavření mezinárodní smlouvy ve Vídeňské úmluvě o smluvním právu)

JUDr. Martina Doležalová, Ph.D.,

kapitola 23 (Změna okolností uzavření soukromoprávní smlouvy jako otázka v alternativním řešení sporů)

Mgr. Ing. Matěj Gregárek, Ph.D.,

kapitola 2 (Změna okolností uzavření smlouvy z perspektivy ekonomické)

doc. Dr. Jiří Kašný, Th.D.,

vedoucí autor části první (Změna okolností uzavření smlouvy z trojí perspektivy); kapitola 1 (Změna okolností uzavření smlouvy z perspektivy filozofické)

JUDr. Rostislav Kolář

kapitoly 8 (Změna okolností uzavření darovací smlouvy) a 9 (Změna okolností uzavření smlouvy o nájmu bytu nebo domu na dobu určitou)

Mgr. Bc. Petra Kořínková

kapitola 14 (Změna okolností uzavření smlouvy o společnosti)

Mgr. Martina Kostková

tajemnice autorského kolektivu; kapitola 18 (Změna okolností uzavření smluv v právu pracovním)

Bc. Břetislav Mach

kapitoly 25 (Změna okolností uzavření smlouvy ve vybraných projektech evropského soukromého práva) a 26 (Změna okolností uzavření smlouvy v Zásadách mezinárodních obchodních smluv UNIDROIT)

JUDr. Jakub Maur, Ph.D.,

kapitola 11 (Změna okolností uzavření smlouvy o dílo)

JUDr. Jan Metelka, LL.M.,

kapitola 10 (Změna okolností uzavření smlouvy o úschově)

JUDr. Jitka Mráčková, CSc.,

kapitola 12 (Změna okolností uzavření smlouvy o zájezdu)

JUDr. Ing. Dalibor Nový, Ph.D.,

vedoucí autor části třetí (Změna okolností uzavření smlouvy v dalších oblastech tuzemského práva); kapitoly 19 (Změna okolností uzavření smlouvy v režimu hospodaření s majetkem státu a územních samosprávných celků), 20 (Změna okolností uzavření smlouvy na veřejnou zakázku), 21 (Změna okolností uzavření veřejnoprávní smlouvy)

JUDr. Bohuslav Petr, Ph.D.,

kapitola 6 (Změna okolností uzavření tzv. šněrovací smlouvy, společně s JUDr. Václavem Pilíkem, Ph.D.)

JUDr. Václav Pilík, Ph.D.,

vedoucí autorského kolektivu; vedoucí autor části druhé (Změna okolností uzavření smlouvy v tuzemském občanském právu); kapitoly 3 (Změna okolností uzavření smlouvy z perspektivy právní), 4 (Základy úpravy změny okolností uzavření smlouvy v občanském zákoníku), 5 (Změna okolností uzavření smlouvy podle obecné klauzule), 6 (Změna okolností uzavření tzv. šněrovací smlouvy, společně s JUDr. Bohuslavem Petrem, Ph.D.) a 7 (Změna okolností uzavření smlouvy o smlouvě budoucí); závěr

JUDr. Miroslav Sedláček, Ph.D., LL.M.,

vedoucí autor části čtvrté (Změna okolností uzavření smlouvy v civilněprocesních souvislostech); kapitola 22 (Změna okolností uzavření soukromoprávní smlouvy jako otázka v občanském soudním řízení sporném)

Mgr. Ing. Tomáš Střeleček, LL.M., Ph.D.,

kapitoly 16 (Změna okolností uzavření smlouvy v právu svěřenských fondů) a 17 (Změna okolností uzavření smlouvy v právu dědickém)

Mgr. Anna Štůlová

kapitola 13 (Změna okolností uzavření smlouvy o výměnku)

O autorech

JUDr. Petr Dobiáš, Ph.D., MBA, MCIArb,

absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy a Fakultu právnickou Západočeské univerzity. Dále úspěšně absolvoval postgraduální studium na Asser Institutu v Haagu a pracovní stáže na prestižních zahraničních univerzitách (Finsko, Německo, Polsko, Rakousko, Slovensko, Spojené království, Spolková republika Německo a Švédsko). Ve své pedagogické a vědecké činnosti se zaměřuje na smluvní závazkové právo (pojištění), mezinárodní právo soukromé a právo mezinárodního obchodu. Je odborným asistentem katedry soukromého práva vysoké školy CEVRO Institut. V právní praxi působí jako rozhodce Rozhodčího soudu při HK ČR a AK ČR.

JUDr. Martina Doležalová, Ph.D.,

je advokátkou a zapsanou mediátorkou. Působí jako vedoucí sekce ADR při České advokátní komoře (poradní orgán představenstva), předsedkyně zkušební komise Ministerstva spravedlnosti a České advokátní komory pro zkoušky mediátorů a jako lektorka na Právnické fakultě Univerzity Karlovy a vysoké škole CEVRO Institut. Je vedoucí autorského kolektivu Komentáře k zákonu o mediaci (C. H. Beck, 2014). V roce 2019 byla uvedena do Síně slávy soutěže Mediátor roku. Je doporučovanou mediátorkou v londýnském žebříčku Who’s Who Legal Mediation 2019, 2020, 2021.

Mgr. Ing. Matěj Gregárek, Ph.D.,

absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy a Fakultu mezinárodních vztahů Vysoké školy ekonomické. Zabývá se dlouhodobě vztahem práva, etiky a ekonomie a k této problematice publikoval v časopise Právník a monografii v nakladatelství Leges (Stát oběma nohama na zemi, 2019).

doc. Dr. Jiří Kašný, Th.D.,

studoval kanonické právo na univerzitách v Římě a ve Washingtonu, D.C. Habilitoval se na Univerzitě Palackého v Olomouci. Vyučuje právní filozofii na Anglo-americké vysoké škole, z. ú., v Praze.

JUDr. Rostislav Kolář

absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy. V praxi se zabývá občanským právem a oblastí odpovědnosti státu za škodu způsobenou nezákonným rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem. Je vrchním ministerským radou na Ministerstvu školství, mládeže a tělovýchovy ČR. Autorsky se podílel na publikacích Smlouvy přípravného druhu (Wolters Kluwer, 2018, 2019) a Zvláštní způsoby uzavírání smluv. Jednostranné sliby (Wolters Kluwer, 2020).

Mgr. Bc. Petra Kořínková

absolvovala Právnickou fakultu Univerzity Karlovy a Fakultu mezinárodních vztahů Vysoké školy ekonomické v Praze. Je soudkyní Okresního soudu v Českých Budějovicích, v minulosti se v praxi věnovala právu kapitálových obchodních společností. Zabývá se občanským a obchodním právem, se zaměřením na otázky práva obchodních společností.

Mgr. Martina Kostková

absolvovala Právnickou fakultu Univerzity Karlovy. Je vedoucí personálního oddělení Českého báňského úřadu. Zabývá se především právem státní služby a pracovním právem. Autorsky se podílela na publikaci Zvláštní způsoby uzavírání smluv. Jednostranné sliby (Wolters Kluwer, 2020).

Bc. Břetislav Mach

vystudoval anglickou filologii. Krátce učil na gymnáziu. Posledních 15 let pracuje jako překladatel z a do angličtiny, němčiny a francouzštiny na projektech orgánů Evropské komise. Momentálně se připravuje na kariérní změnu v 1. ročníku navazujícího magisterského studia soukromého práva na vysoké škole CEVRO Institut.

JUDr. Jakub Maur, Ph.D.,

absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy. Působí jako advokát a ve své advokátní praxi se zaměřuje zejména na právo obchodních korporací. Je členem katedry soukromého práva vysoké školy CEVRO Institut. Autorsky se podílel na publikaci Smlouvy přípravného druhu (Wolters Kluwer, 2018, 2019) a Zvláštní způsoby uzavírání smluv. Jednostranné sliby (Wolters Kluwer, 2020).

JUDr. Jan Metelka, LL.M.,

absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy a Eötvös Loránd University v Budapešti. V minulosti působil i v Senátu ČR a na Městském soudu v Praze. Nyní je advokátem spolupracujícím s mezinárodní advokátní kanceláří a rovněž externím doktorandem na katedře obchodního práva Univerzity Karlovy v Praze. Zabývá se komerčními smlouvami, ochranou osobních údajů, spotřebitelským právem či pracovním právem. Je autorem nebo spoluautorem velkého množství kratších právních textů a článků.

JUDr. Jitka Mráčková, CSc.,

absolvovala Právnickou fakultu Univerzity Karlovy. Je odbornou asistentkou na katedře práva Provozně ekonomické fakulty České zemědělské univerzity v Praze. Zabývá se přednáškovou a výzkumnou činností v občanském právu s důrazem na ochranu spotřebitele, v oblasti právních aspektů informatiky se zaměřením na ochranu duševního vlastnictví a v oblasti právní úpravy podnikání ve vztahu k oborům lesnictví a dřevařství. Je advokátkou zapsanou v ČAK.

JUDr. Ing. Dalibor Nový, Ph.D.,

absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy, Policejní akademii ČR a Fakultu provozně ekonomickou České zemědělské univerzity. Pracuje na sekci vyzbrojování a akvizic Ministerstva obrany, je členem rozkladové komise ministra vnitra a Komise pro rozhodování ve věcech pobytu cizinců. Působí jako odborný asistent na katedře veřejného práva a veřejné správy vysoké školy CEVRO Institut. Příležitostně publikuje o různých otázkách správního a civilního práva. Pro nakladatelství Wolters Kluwer spoluautorsky publikoval v edici právo prakticky.

JUDr. Bohuslav Petr, Ph.D.,

je absolventem Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně. Zde absolvoval i doktorandské studium v oboru občanské právo a teoretické právní vědy. Občanskoprávní problematice se věnuje celý profesní život jako soudce, momentálně jako předseda odvolacího senátu Krajského soudu v Českých Budějovicích. Má za sebou rozsáhlou pedagogickou činnost (např. na Justiční akademii a na Vysoké škole evropských a regionálních studií v Českých Budějovicích, jako externí učitel na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze) a publikační činnost. Je autorem několika monografií, z nichž nejznámější je Vydržení v českém právu (C. H. Beck, 2002, 2006). Spolupodílel se i na Velkém komentáři k občanskému zákoníku (C. H. Beck, 2013) i Soudcovském komentáři k občanskému soudnímu řádu (Wolters Kluwer, 2019). Známý je i jako vedoucí autorského kolektivu komentáře k mysliveckému zákonu (Wolters Kluwer, 2015).

JUDr. Václav Pilík, Ph.D.,

absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy. Je vedoucím katedry soukromého práva vysoké školy CEVRO Institut. Zabývá se občanským právem s důrazem na obecnou část a závazkové právo. V této oblasti také publikuje v odborných periodikách (Obchodní právo, Obchodněprávní revue, Právní rozhledy, Soukromé právo). Samostatně i ve spoluautorství publikoval rovněž v edici právo prakticky nakladatelství Wolters Kluwer (např. Příkazní smlouva, 2017, nebo Smlouvy přípravného druhu, 2018, 2019).

JUDr. Miroslav Sedláček, Ph.D., LL.M.,

absolvoval právnické fakulty na Univerzitě Karlově a Eötvös Loránd University v Budapešti (LL.M.), studoval rovněž na právnických fakultách univerzit v Hamburku, Řezně a Turku. Je odborným asistentem katedry občanského práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy a členem katedry soukromého práva vysoké školy CEVRO Institut. Zabývá se občanským právem při specializaci na civilní právo procesní. V této oblasti také pravidelně přednáší a publikuje. Je výkonným redaktorem odborného periodika Acta Universitatis Carolinae Iuridica.

Mgr. Ing. Tomáš Střeleček, LL.M., Ph.D.,

absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy, Národohospodářskou fakultu Vysoké školy ekonomické a Právnickou fakultu University of Cambridge. Během svých doktorských studií působil mj. na Max Planck Institutu pro procesní právo v Lucemburku. Je odborným asistentem katedry občanského práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy a externě působí na katedře soukromého práva vysoké školy CEVRO Institut. Zabývá se primárně civilním právem procesním a obecnými otázkami soukromého práva, právem svěřenských fondů a závazky; rovněž se odborně věnuje empirickému výzkumu otázek civilní justice a též legislativě. Zejména v těchto oblastech také publikuje v odborných periodikách (Právní rozhledy, Právník, Bulletin advokacie). Publikoval rovněž jako jeden ze spoluautorů kolektivní monografie v nakladatelství Wolters Kluwer (Zastoupení – specifika a kontext a Právní jednání a procesní úkony – vzájemné vztahy a nové aspekty, 2021).

Mgr. Anna Štůlová

absolvovala bakalářské i navazující magisterské studium obchodního práva na vysoké škole CEVRO Institut. Během studia se zaměřila mj. na nájemní vztahy; za bakalářskou práci na téma deregulace nájemného obdržela cenu rektora. V profesním životě se mnoho let zabývá správou nemovitostí.

Seznam použitých zkratek

Zkratky právních předpisů[1]

ABGB

Allgemeine Bürgerliches Gesetzbuch (rakouský občanský zákoník)

BGB

Bürgerliches Gesetzbuch (německý občanský zákoník)

Lex Voucher

zákon č. 185/2020 Sb., o některých opatřeních ke zmírnění dopadů epidemie koronaviru označovaného jako SARS Cov-2 na odvětví cestovního ruchu

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součástí ústavního pořádku České republiky

nařízení Řím I

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o.

všeobecný občanský zákoník, vyhlášený císařským patentem č. 946/1811 Sb. z. s.

obč. zák. / občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obč. zák. 1950 / občanský zákoník č. 141/1950 Sb.

zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník (zrušen)

obč. zák. 1964 / občanský zákoník č. 40/1964 Sb.

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník (zrušen)

obch. zák. / obchodní zákoník

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník (zrušen)

spr. řád.

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

Ústava

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

z. m. o.

zákon č. 101/1963 Sb., o právních vztazích v mezinárodním obchodním styku (zákoník mezinárodního obchodu) (zrušen)

z. m. p. s.

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

z. o. k. / zákon o obchodních korporacích

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

z. z. v. z.

zákon č. 134/2016 Sb., o zadávání veřejných zakázek

zák. č. 219/2000 Sb.

zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích

zák. o mediaci

zákon č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci)

zák. práce / zákoník práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

Zkratky mezinárodních smluv

Vídeňská úmluva o smluvním právu z roku 1969

Vídeňská úmluva o smluvním právu, sjednaná dne 23. 5. 1969 (Sbírka smluv OSN, sv. 1155, s. 331; české jazykové znění pod č. 15/1988 Sb.)

VÚMK

Úmluva OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží, sjednaná v New Yorku 11. 4. 1980 (Sbírka smluv OSN, sv. 1489, s. 3; české jazykové znění pod č. 160/1991 Sb., oprava pod č. 341/1999 Sb.)

Ostatní zkratky

ADR

alternativní řešení sporů (alternative dispute resolution)

CESL / návrh nařízení o společné evropské právní úpravě prodeje

návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o společné evropské právní úpravě prodeje [KOM/2011/0635 v konečném znění – 2011/0284 (COD)]

DCFR / návrh Společného referenčního rámce

návrh Společného referenčního rámce (Draft Common Frame of Reference, připraveného Studijní skupinou k Evropskému občanskému zákoníku (Study Group on European Civil Code) a Výzkumnou skupinou k existujícímu soukromému právu ES (tzv. Acquis Group)

ICC

Mezinárodní obchodní komora (International Chamber of Commerce)

NS

Nejvyšší soud České republiky

NS ČSR

Nejvyšší soud Československé republiky

NSS

Nejvyšší správní soud

PECL / principy PECL

Principy evropského smluvního práva (Principles of European Contract Law), připravené Komisí pro evropské smluvní právo (Commission on European Contract Law)

PEICL

Zásady evropského pojišťovacího smluvního práva (Principles of European Insurance Contract Law), připravené Projektovou skupinou „Novelizace evropského pojišťovacího smluvního práva“ (Project Group „Restatement of European Insurance Contract Law“)

Předběžný návrh ECC

Předběžný návrh Evropského smluvního kodexu (Code européen des contrats, Avant-projet), připravený Akademií evropských privatistů (L’Académie des privatistes européens)

ÚS

Ústavní soud České republiky

Zásady UNIDROIT

Principy mezinárodních obchodních smluv UNIDROIT[2] (UNIDROIT Principles of International Commercial Contracts)

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

[2]  Mezinárodní ústav pro sjednocení mezinárodního práva soukromého.

Úvod

Kolektivní monografie Změna okolností ve smluvním právu představuje pokus o (relativně) ucelené zpracování tohoto sice mimořádného, zároveň však nepostradatelného institutu smluvního práva.

Koncepce monografie stojí na představě (podstatné) změny okolností uzavření smlouvy ne jako souboru ustanovení platného soukromého práva, ale jako institutu reflektovaného různými právními obory.

Cílem monografie je jednak teoreticky osvětlit institut změny okolností uzavření smlouvy (se zřetelem k tomu, že je předmětem zájmu nejen práva, ale i dalších společenských věd, ostatně právo samo není původcem myšlenky, že smlouva nemůže zavazovat veškerým změnám okolností navzdory), jednak analyzovat jeho vyjádření v pramenech hard law i soft law (v rámci hard law je pozornost věnována zejména současnému českému právu, postihuje ale i zahraniční kontext a oblast mezinárodních smluv, v rámci soft law jsou vybrány známé projekty společných principů smluvního práva). Analýza má postihnout jak obecný smysl a fungování jednotlivých pojmů a pravidel, tak s nimi spojené konkrétní praktické otázky. Zároveň má analýza vést k trvalejším závěrům. Také z toho důvodu byla minimalizována pozornost k dopadům pandemie nemoci covid-19 propuklé na přelomu let 2019 a 2020; těmto dopadům se ostatně věnují samostatné články a další publikace.

Struktura monografie je založena na rozvržení do pěti částí. Část první (pod vedením J. Kašného) představuje pohledy tří disciplín, totiž filozofie, ekonomie a práva, na problém trvání smluvního závazku vzdor podstatné změně poměrů. Vytváří tak potřebné východisko pro další části.

Části druhá až čtvrtá se zabývají podstatnou změnou okolností uzavření smlouvy z pohledu tuzemského práva. Část druhá (pod vedením V. Pilíka) zkoumá podstatnou změnu okolností uzavření smlouvy v korpusu občanského zákoníku; postihuje nejen systém zde zakotvených klauzulí rebus sic stantibus, ale i specifická témata změny okolností uzavření smlouvy v oblasti práva dědického a práva svěřenských fondů. Část třetí (pod vedením D. Nového) se zabývá řešením podstatné změny okolností v případě smluv pracovněprávních, smluv uzavíraných v oblasti hospodaření s veřejným majetkem, jakož i smluv veřejnoprávních. Část čtvrtá (pod vedením M. Sedláčka) klade otázku podstatné změny okolností jako spor či součást civilního sporu řešeného soudem nebo metodami ADR (z nich se zaměřuje na nemalý potenciál mediace).

Část pátá (pod vedením P. Dobiáše) obrací pozornost k reflexi zkoumaného institutu v mezinárodním právu soukromém, mezinárodních projektech společného soukromého práva a též v právu mezinárodních smluv (tedy v mezinárodním právu veřejném).

Autoři na tomto místě rádi využívají příležitost poděkovat Mgr. Martině Kostkové, tajemnici autorského kolektivu, za podíl na finalizaci rukopisu, a Michaelu Zelinkovi, pomocné vědecké síle na katedře soukromého práva vysoké školy CEVRO Institut, za technickou pomoc při přípravě rukopisu; stejně tak Mgr. Lucii Horáčkové z právní redakce nakladatelství Wolters Kluwer za zajištění redakčních prací; a rovněž svým blízkým, bez jejichž pochopení by dílo nemohlo vzniknout.

Za autorský kolektiv

Václav Pilík

Část první

Změna okolností uzavření smlouvy z trojí perspektivy

1

Změna okolností uzavření smlouvy z perspektivy filozofické

1.1 Minulost, přítomnost i budoucnost jsou pro člověka důležité a každý z těchto časů je pro člověka něčím specifický. Budoucnost je pro člověka důležitá, protože ji má alespoň do jisté míry ve svých rukou, může v ní uplatnit svou svobodu. Budoucnost jednotlivce s druhými je mimo jiné omezena povinnostmi, z nichž některé vyplývají ze zákonů a jiné si mohou jednotlivci pro sebe sami stanovit tak, že se na nich domluví. Budoucnost s druhými si jednotlivec může domluvit prostřednictvím smluv. Smlouvy zpravidla smluvní strany nějak omezují, ale zároveň před nimi otevírají možnosti, které by jinak neměly. Smlouvy tak pro smluvní strany vytvářejí novou budoucnost. Jeden z podstatných předpokladů každé smlouvy, totiž vůle smluvních stran, rovněž umožňuje smlouvy přehodnotit a změnit zvláště při změně okolností.

Jazyk nám umožňuje říci druhému o sobě a o tom, jak vidíme svět kolem sebe. Prostřednictvím jazyka také dokážeme druhému naslouchat a vnímat, kdo je a jaký je svět jeho pohledem. Tato vzájemná výměna nás nesmírně obohacuje. Nikdy bychom neměli dost času a možností dovědět se o tolika zajímavých lidech, navštívit tolik krásných míst a promyslet tolik myšlenek, kdybychom na to byli každý sám. Takto můžeme prostým mluvením obohatit druhé a také být obohaceni druhými. Jazyk nám však umožňuje ještě více než jen tuto vzájemnou informační výměnu. Jazyk nás uschopňuje nejenom spolu mluvit, ale také se smluvit. Dokážeme si nejenom vzájemně vyměňovat informace, ale také se jeden druhému zavázat a vytvořit tak záměrně úplně novou budoucnost.

Smlouva je otevřena do budoucna. Smlouvou sice můžeme do jisté míry přetvořit minulost, když se např. omluvíme a vyjednáme si vyrovnání a odpuštění druhého za něco, co jsme zapříčinili v minulosti. Ale i taková smlouva směřuje do budoucna, protože spočívá v dohodě, že napříště už budou obě strany pohlížet na minulou událost novým pohledem, např. pohledem odpuštění a vyrovnání.

Smlouva je komplexní institut, který přesto vychází jen z několika málo principů. Nyní budeme zkoumat filozofická a konkrétněji také etická, transcendentální a antropologická východiska za účelem vyvažování stability i změny okolností v kontextu smluvních vztahů. I když budeme zvláště zpočátku postupovat historicky, nejde nám o sepsání historické studie o smluvním právu, ale především o zkoumání filozofických východisek smluvního práva a konkrétně změny okolností v proměnách mentalit od antické, přes středověkou k moderní.

1.2 Vztahy a spravedlnost v předmoderní společnosti byly založeny především na úsilí o stabilitu, řád a zachování statusu jednotlivých mužů a žen. Antická mentalita nekladla důraz na lidskou individualitu, chápala společnost jako organický celek. Člověka chápala jako součást tohoto celku, jako součást obce a světa nebo přímo jako součást kosmického řádu.1 Připomeňme si mytologické vysvětlení, jak ho zaznamenal Platón (427 př. n. l. – 347 př. n. l.) v dialogu Gorgiás. Atéňané oceňovali pluralitu mezi živými tvory na světě a uvědomovali si, že živočichům byly dány různé schopnosti, aby se zachránili před vyhynutím: jedni jsou rychlí, aby se mohli zachránit útěkem, jiní jsou mohutní, aby se mohli zachránit silou, jedni se dokážou ukrýt pod zem a jiní dokážou uletět. Jen na člověka se zapomnělo. A tak Prometheus obstaral lidem schopnosti, jaké jiní živí tvorové neměli. Obstaral jim technické schopnosti a oheň, aby se mohli uživit a bránit se před okolním nebezpečím přicházejícím jak z neživé, tak i z živé přírody. Pořád však lidem něco chybělo. Ubližovali si navzájem. Neměli dovednosti potřebné ke společnému žití v obci, v polis. Chyběly jim občanské a politické schopnosti či dovednosti. Až se Zeus začal o lidi strachovat. Poslal k nim tedy Herma, posla bohů, aby je obdařil schopností studu a spravedlnosti, které by udržovaly mezi lidmi řád a přátelství. Zůstala však ještě otázka, jak lidem rozdělit stud a spravedlnost? Mají se jim tyto schopnosti rozdělit jako schopnosti jiných umění? Tak např. jeden se vyzná v lékařství a jeho um stačí posloužit mnoha, kteří tuto schopnost nemají. Zeus však přikázal, že stud a spravedlnost je třeba přidělit každému, neboť obce by nemohly přežít, kdyby mělo tuto schopnost jen několik málo odborníků, jako je tomu třeba v medicíně. A k tomu ještě rozhodl: „Vyhlas mým jménem zákon, že ten, kdo není schopen mít podíl studu a spravedlnosti, má být vymýcen jako nákaza obce.“2 Stud a spravedlnost byly chápány jako základ politických, resp. občanských ctností, schopností, které potřeboval každý člověk pro život v obci. Nestačily technické, mechanické schopnosti, ale stud a spravedlnost byly základem schopnosti uzavírat a naplňovat smlouvy mezi jednotlivci v obci.

Co se týká konkrétního aspektu smluvního práva, kterému se zde věnujeme, Platón byl přesvědčen, že spravedlnost spočívá v tom, že mluvíme pravdu a vracíme, co nám bylo druhými svěřeno. Zároveň však zvažoval konkrétní příklady: „Kdybych přijal od přítele duševně zdravého zbraň a ten by zešílel a žádal ji nazpět, každý by zajisté řekl, že ani nejsem povinen takové věci vracet, ani že by nejednal spravedlivě, kdo by ji vrátil, ani na druhé straně kdo by chtěl člověku v tom stavu mluvit ve všem pravdu.“3 A dále: „Rozumím, že totiž nevrací dlužné věci ten, kdo vrátí někomu u sebe uložené peníze, jestliže navrácení a přijetí může způsobiti škodu.“4 Dodává k tomu vysvětlení, že totiž přátelé přátelům jsou povinni činit dobré věci, zatímco nepřátelé nepřátelům činí zlé věci.

Říman Marcus Tullius Cicero (106 př. n. l. – 43 př. n. l.), který se na cestách v Řecku seznámil s myšlenkami tamních myslitelů, formuloval obecnou zásadu, že spravedlnost vyžaduje dodržování smluv, a zároveň zkoumal okolnosti, kdy spravedlnost žádá nedodržení smlouvy. Podobně jako Platón uvažoval o člověku, který přijme od druhého, kdo je zdravé mysli, zbraň do úschovy. Když však tento žádá zbraň zpět, je ve stavu duševního šílenství. V takovém případě spravedlnost nedovoluje člověku vrátit mu zbraň. Dále uvažuje o člověku, který přijal do úschovy peníze od druhého. Za čas dotyčný žádá peníze zpět, protože zamýšlí vstoupit do války proti zemi člověka, jenž drží peníze v úschově, a vrácené peníze by zjevně použil proti této zemi. Ani v tomto případě spravedlnost nedovoluje, aby mu byly peníze vráceny zpět, protože by posloužily proti tomu, co je člověku nejdražší, proti vlasti. Cicero argumentuje, že co je považováno za správné za běžných okolností, jako např. dodržet dané slovo, splnit smlouvu, vrátit svěřenou věc, může být za specifických okolností nesprávné a nespravedlivé.5

Lucius Annaeus Seneca (4 př. n. l. – 65 n. l.) zkoumal, nakolik změna okolností osvobozuje anebo přímo nutí člověka, aby nesplnil povinnost, která plyne z dřívějšího závazku, a přitom neztratil svoji čest. Uvádí několik situací: Například vlast mi přikáže, abych jí dal k dispozici to, co jsem už dříve slíbil někomu jinému. Nebo slíbím, že se vydám na cestu, ale později dostanu zprávu, že zrovna na té cestě přepadávají lupiči. Nebo slíbím, že dám jistou věc k soudu, ale nato se ukáže, že tento případ byl zkoncipován tak, aby později posloužil jako precedent k odsouzení mého otce. Anebo už odcházím na smluvenou schůzku a náhlá nemoc mého syna nebo manželky mě přiměje k tomu, abych zůstal doma. A nakonec přidá příklad, kdy něco slíbím váženému a spolehlivému člověku, a poté zjistím, že jsem se zavázal člověku nehodnému a špatnému. Všechny tyto příklady v sobě obsahují implicitní výjimku (tacita exceptio), že právě jen když se nezmění okolnosti smlouvy, jsem povinen jí dostát, abych neztratil svoji čest. Uvažuje také o stupni změněných okolností a soudí, že nepatrná změna neosvobozuje od splnění přijatého závazku, ale závažná změna osvobozuje. V takovém případě nás závažná změna okolností omlouvá, když způsobíme škodu nedodržením svého závazku, zvláště pak když nám změna okolností přímo zabrání ve splnění závazku.6

Římské právo, jak ho čteme v Corpus iuris civilis, zůstává v mezích antické mentality a chápání spravedlnosti. Všimněme si několika příkladů z oblasti manželského práva. Například právo stanovilo, že nikdo se nemůže domáhat věna před uzavřením manželství, a pokud k manželství nedojde, smlouva ohledně věna zanikne samým právem.7 Podobně žaloba na povinnost manžela vrátit věno manželky její rodině v případě rozvodu byla chráněna námitkou, pokud se manželka vrátila a manželství trvalo.8 V některých případech změny okolností povinnost ze smlouvy zanikla samým právem. V jiných případech právo dalo možnost podat námitku proti žalobě na porušení smlouvy. Zmíněná ustanovení z oblasti manželského práva v případech změny okolností ve smlouvě především směřují ke stabilitě rodiny a k zabezpečení jejích členů, manžela, manželky a potomků. A takto se tyto přístupy a ustanovení ke změně okolností ve smluvním právu dostaly také do středověké společnosti.

Když se pokusíme vmyslet do mentality antických Řeků a Římanů, uvědomíme si, že ve zmiňovaných příkladech nešlo ani tak o ochranu před porušením povinností ze smlouvy, ale o zachování bezpečí a řádu ve společnosti a v rodině, ve které jednotlivci smlouvu uzavřeli. Vždyť spravedlnost byla chápána jako vlastnost obce, nikoli jednotlivce. Politická a občanská zdatnost vedla antického člověka k tomu, aby neuvažoval jen mechanicky: musím dodržet slovo, musím vrátit to, co mi bylo svěřeno, ale aby uvažoval spravedlivě, a sice nakolik moje jednání přispěje ke spravedlnosti v obci a bude v souladu s bezpečím a řádem ve městě. Antický člověk se staral o spravedlnost nejenom pro sebe sama, ale rovněž se staral o spravedlnost pro druhé a tím i pro obec. Nebylo cílem ctnosti spravedlnosti mechanicky zmrazit vzájemné vztahy, ale umožnit, aby tyto vztahy zůstaly dál otevřeny opravám podle měnících se okolností. I v případě změny okolností ve smluvním právu antičtí autoři potvrzují, že právo bylo založeno především na stabilitě, řádu a statusu jednotlivců v tomto řádu.

1.3 Právo v Bibli, která byla sepsána v rozmezí několika staletí před naším letopočtem a během prvního století našeho letopočtu, je v mnohém podobné právu okolních národů tehdejší doby.9 V některých aspektech je však jedinečné. Jedním z nich je založení legitimity práva na smluvním vztahu Hospodina a Izraele. Hospodin není součástí světa a není ani součástí společnosti lidí. Vztah Hospodina a Izraele vychází ze stvoření a dále je založen na Hospodinově nabídce. Tím, že Izrael dal pozitivní odpověď na tuto Hospodinovu nabídku, byla smlouva uzavřena. Rovněž sankce za neplnění této smlouvy a připravenost obou stran dovolávat se smlouvy odkazem na sankce odpovídají podstatným znakům právního institutu smlouvy. Lid Izraele tedy chápe svůj vztah k Hospodinu jako smluvní partnerství a plnění podmínek smlouvy na obou stranách se v Bibli označuje jako spravedlivé jednání.

Smluvní základ práva v Tóře nemusí být čtenáři zřejmý na první pohled. Klíčová postava práva, Mojžíš, jednal jako prorok, který vyhlašoval právo, ale nejednal a nemluvil na základě své vlastní autority, nepovažoval sám sebe za zákonodárce, ale odvolával se na Hospodina. Tóra opakovaně potvrzuje, že zákonodárcem je Hospodin (např. Ex 3,11-12; 4,12 a 19,3). Hospodinova role zákonodárce je však zcela specifická. Charakteristickým znakem práva, které je obsaženo v Tóře, je stvrzování jeho legitimity ve smlouvě Hospodina s lidem Izraele, nikoli v autoritativním zdůraznění moci panovníka-zákonodárce Hospodina. Tóra tak nesměřuje k nastolení práva a pořádku pod autokratickou vládou panovníka, ale připomíná partnerům ve smlouvě blahodárné účinky dodržování práva či destruktivní konsekvence jeho porušování. Tóra zdůrazňuje toto založení práva tzv. klauzulí motivu, tj. odvoláváním se na smlouvu s Hospodinem, která se odehrává v pokračujícím dialogu mezi nebem a zemí.

Smluvní základ práva v Bibli je opakovaně zdůrazňován nejenom v Tóře, ale také v Prorocích a ve Spisech. Například král David a král Šalomoun hráli významnou roli v dodržování smlouvy, ale oni sami stejně jako ostatní králové nevykonávali zákonodárnou moc,10 nýbrž se opírali o smlouvu, která byla základem spásy a blaha jejich domu.11 Když se král Jošijáš pokusil o náboženskou obnovu v Jeruzalémě, odvolával se na Knihu smlouvy, nalezenou v Hospodinově domě, a všechen lid se k této smlouvě přihlásil.12 Moc izraelských proroků, soudců či králů nezahrnovala zákonodárnou moc a jejich autorita nikterak nepřidávala ani neubírala na legitimitě jednotlivých přikázání.

V případě smlouvy Hospodina s lidem Izraele se jedná o smlouvu dvou zcela nesouměřitelných stran. Nesouměřitelnost stran této smlouvy může vést k nahrazování termínu smlouva termínem ustanovení nebo zaslíbení. Přes asymetrii stran je však právní termín smlouva odpovídající, protože je založen na svobodném ujednání obou stran. Co se týká postupu uzavírání smlouvy, jedná se o nabídku ze strany Hospodina, která je přijata ze strany Izraele. Z Hospodinovy strany jde o svobodnou nabídku, která není nezbytně odvoditelná z běhu světa, ve kterém člověk žije, ani není přirozenou součástí společenských vztahů lidské pospolitosti.13 Ze strany lidu Izraele jde o svobodnou odpověď, svobodné přijetí této nabídky. Navíc Hospodin svým čekáním na odpověď Izraelského lidu svobodu Izraele potvrzuje. Rovněž sankce za neplnění této smlouvy a připravenost obou stran dovolávat se smlouvy odkazem na sankce odpovídají podstatným znakům právního institutu smlouvy. Případné uplatnění sankcí neruší svobodu stran při dodržování smlouvy, spíše připomíná závažnost uzavřené smlouvy. Přítomnost všech podstatných znaků institutu smlouvy umožňuje používat tento právní termín, i když právě přítomnost Hospodina, jako jedné ze smluvních stran, činí tuto smlouvu naprosto jedinečnou.14

Křesťané četli Zákon a Proroky a postupně také spisy Nového zákona, které byly sepsány v jejich komunitách ve druhé polovině prvního století našeho letopočtu. Ve svém okolí byli zpočátku považováni za jednu z židovských sekt. Jednotliví křesťané, ať už byli původem Židé nebo pocházeli z jiného prostředí, si s sebou nesli kulturní, sociální a právní způsoby své doby. Křesťané však sami sebe viděli takto: Bůh si svobodně vyvolil každého člověka a na svobodné odpovědi každého jednotlivce pak záleží ustavení nového vztahu víry. O svém novém životním přesvědčení křesťané neuvažovali jako o novém náboženství, ale mluvili o něm jako o novém učení nebo o cestě.15 Tento nový smluvní vztah křesťana s Bohem nebyl statický a neměnný, nebyl vázaný na konkrétní jazyk, etnickou příslušnost, území, společenské či rodinné postavení, ale křesťan ho naplňoval s ohledem na měnící se okolnosti na své životní cestě. Novozákonní texty, byť nesystematicky, zachycují úseky životních cest některých jednotlivých křesťanů, nejvýrazněji pak životní cestu Šavla z Tarsu, po obrácení Pavla, a i na této Pavlově cestě je zřetelně vidět dimenze dialogického, smluvního vztahu.16

Chápání smlouvy se všemi podstatnými prvky smluvního práva bylo zásadní v židovské a křesťanské kultuře v době, kdy tyto biblické texty vznikaly. Židé a křesťané, kteří z těchto textů žili i nadále, vnesli toto chápání do středověkého a později i moderního světa. Na rozdíl od antiky mentalita křesťanského středověku už dokázala ocenit individualitu člověka, který se v kontextu smlouvy rozhoduje a nese odpovědnost za svá rozhodnutí a činy. Pořád však možnost rozhodování byla pro středověkého křesťana ohraničena teologickým rámcem volby mezi dobrem a zlem, tj. mezi spásou a zatracením, a všechna lidská rozhodnutí a smlouvy, ať už dlouhodobé nebo každodenní, směřovaly buď jedním, nebo druhým směrem.

1.4 V antickém a středověkém světě byla společnost chápána jako celek a jednotlivci jako organické součásti tohoto celku. Právo zakládalo stabilitu, řád a status jednotlivců v tomto světě. V moderní době jsou to jednotlivci, kdo vytvářejí společnost a společnost se rozvíjí především na principech zabezpečení jednotlivce, stability vlastnictví a dodržování smluv. Moderní společnost a právo vychází ze vzájemných vztahů, které jsou založeny na vůli jednotlivců, která spojuje jednotlivé strany. Právě během renesance a moderní doby se člověk stal subjektem svého života, garantem poznání a tvůrcem dějin. V období třicetileté války, v době střídavých vítězství, chaosu a zmaru se pro Reného Descarta „já“ stalo spolehlivým východiskem. Kdykoli přemýšlím, jsem to vždy já, kdo tady a teď přemýšlí, ať už si to uvědomuji nebo neuvědomuji. Na tom Descartes založil svoji jistotu a toto východisko je jedním ze základů mentality moderního člověka. Toto přesvědčení nedělá z jedince nutně egocentrika, který je středem světa, nebo egoistu, který chce všechny výhody jen pro sebe, ale subjekt jeho myšlení a jednání. Descartes tak přispěl k modernímu chápání člověka, který si je vědom sám sebe a myslí a jedná jako subjekt. Toto přesvědčení umožňuje člověku-subjektu stát se autonomním jedincem. Zatímco mentalita antického člověka směřovala k respektování všeobecného kosmického řádu a mentalita středověkého člověka k naplňování řádu stvoření, východiskem moderní mentality se stává člověk jako autonomní subjekt.

Osvícenské myslitele ovšem zajímal člověk nejenom jako jednotlivec a subjekt, ale také se pokoušeli zdůvodnit legitimitu společenského uspořádání v situaci, kdy už spoléhání na vnější původ řádu, stability a statusového uspořádání společnosti nebylo ani výhodné, ani dostatečně přesvědčivé. Velmi vlivnou se v této době stala teorie společenské smlouvy, podle které stát získává politickou legitimitu a moc společenskou smlouvou svobodných a původně vzájemně nespřízněných jedinců. S výchozími formulacemi této teorie se setkáme už v dílech Thomase Hobbese a poté u Johna Locka, Jean-Jacquese Rousseaua a Immanuela Kanta. Myšlenky individuální svobody, rovnosti mezi lidmi a vzájemné solidarity se staly provokujícími tématy rodící se moderní společnosti a bezpečnost každého jednotlivce, respekt k soukromému vlastnictví a povinnost dodržovat smlouvy se ukázaly jako nezbytný základ moderní společnosti. David Hume promýšlel liberální a individualistickou náladu místa a doby, kde žil, hlavně v oblasti úcty k jednotlivci, k vlastnictví a ke smlouvě, jako evidentní základ práva a spravedlnosti. Typicky moderní obrat k člověku jako k subjektu, jak jsme ho naznačili odkazem na myšlenky Reného Descarta a osvícenských myslitelů, se tak stal také základem moderního chápání smluvního práva.

1.5 Pokračujme nyní v úvahách o filozofických východiscích smluvního práva z hlediska jejich historického vývoje v moderní době a zaměřme se na vývoj etických, transcendentálních a antropologických základů smluvních vztahů a změn okolností ve smluvních vztazích.

Spravedlnost je podstatným principem smluv a smluvního práva a spočívá především ve spravedlivém ujednání a v povinnosti plnit smlouvu řádně. Porušit smlouvu, nedodržet slovo nebo zklamat očekávání, která jsme vyvolali svým vlastním jednáním, je zcela jistě nespravedlivé. Avšak v kontextu spravedlnosti není možné pokládat tuto povinnost za absolutní. Povinnost dodržet slovo může být při změně okolností zrušena jinou, větší povinností. Povinnost dodržet slovo a nezklamat oprávněná očekávání může být zrušena jednáním druhé strany, kterým nás druhá strana zbavuje této povinnosti anebo se vzdává výhod, které z našeho ujednání oprávněně očekávala. Podobně jako výchozí ujednání bylo založeno na domluvě a přijetí vzájemných závazků, i změna nebo zrušení smlouvy, aby byly spravedlivé, musí být založeny na novém smluvení a přijetí nových, opravených závazků.17

K opravě či změně smlouvy a přijetí nové smlouvy jsou jistě kompetentní strany, které uzavřely původní smlouvu. Je však třeba promyslet situaci, kdy změna okolností není vnímána oběma stranami stejně, a zatímco jedna strana vnímá změnu okolností jako oprávnění ke změně jednání, druhá strana vidí tuto změnu v jednání jednoduše jako nedodržení slova, lež a podvod a považuje takové jednání za nespravedlivé.

Nespravedlivé nedodržení smlouvy je možné páchat jako i jiné nespravedlnosti dvojím způsobem. Jedním je násilí, druhým je podvod. Cicero přirovnal násilné jednání ke způsobům typickým pro lva, zatímco podvod ke způsobům prohnané lišky. Obojí je nehodné člověka, ale podvod je opovrženíhodnější. Násilí i podvod narušují pořádek a bezpečí mezi lidmi ve společnosti, avšak podvod navíc narušuje vztah mezilidské důvěry. Nedodržení smlouvy, třebas s jednostranným odvoláním na změnu okolností, narušuje nejenom obecnou společenskou důvěru, ale také specifickou vzájemnou důvěru, která byla vložena do uzavřené smlouvy.18 Nedodržení smlouvy, třebas kvůli změně okolností, se tedy netýká jenom vnějších změn, ale zároveň se dotýká vzájemné důvěry, která je základem uzavřené smlouvy a vzájemně přijatých závazků. Podívejme se na věc z hlediska autonomie stran smluvního vztahu.

1.6 Zatím jsme uvažovali o uzavírání smlouvy jako o jednání dvou (nebo více) zodpovědných stran a na soustředném výsledku tohoto jednání. Uzavírání smluv je tak nazíráno až jako predikát k těm, kdo smlouvu uzavírají. Je však možné opustit tento dogmatický přístup, vzdát se takového pojímání smluvního jednání a pokusit se prozkoumat, za jakých podmínek subjekty jednají jako ti, kdo spolu uzavírají smlouvu. Immanuel Kant především v Kritice praktického rozumu promyslel jednání jednotlivce, kterým vstupuje do „říše pojmu svobody“ a dostihuje sféru „věcí o sobě“, a tím potvrdil a prohloubil autonomii jednotlivce jako subjektu. Schopnost uzavřít smlouvu není jen výsledkem učení a zkušenosti, ale je apriorní, každou zkušenost předcházející schopností k tomu, aby se jednotlivci mohli setkat jako subjekty a mohli se zavázat vůči sobě smlouvou. Tato apriorní schopnost nepodléhá proměnám zkušenosti, i když se o zkušenost subjektů vždy nějak musí opírat. Takto subjekty svým smluvním jednáním vstupují do „říše pojmu svobody“, a dostihují sféru „věcí o sobě“, která je teoretickému rozumu zásadně uzavřena. Pojem uzavírat smlouvy má regulativní funkci a umožňuje nám rozvažovat o propojování jednotlivců jako svobodných a autonomních subjektů.

Schopnost člověka jako subjektu smluvit se s jiným subjektem je apriorním předpokladem lidských vztahů. Teprve když člověk začne vstupovat do takových vztahů, stává se člověkem – osobou. Snad bychom se mohli pokusit spekulovat o sci-fi světě, ve kterém jsou jednotliví lidé absolutně svobodní a autonomní. Protože jsou však zároveň hmotní, vzájemně se ovlivňují právě jen jako (neživé) hmotné věci, třeba jako dva kameny, které leží vedle sebe, ale jako kameny spolu samozřejmě nemluví. Protože se však vzájemně dotýkají, tak kámen, který je zrovna vystaven slunečnímu svitu, předává teplo, tj. zahřívá sousední kámen, který je ve stínu. V tomto sci-fi světě (hmotný) jednotlivec potřebuje jiné jednotlivce, aby lidský rod přežil a pokračoval. Ale jednotlivci, kteří žijí vedle sebe a ovlivňují se pouze hmotně jako absolutně svobodní a autonomní, by nebyli lidmi. Když však jednotlivci vystoupí z absolutní autonomie, překonají pouze (hmotné) sousedství a vstoupí do vzájemného smluvního vztahu, stávají se lidmi – osobami. Teprve smluvní dialog, kterým se jednotlivci vzájemně svazují, teprve naplňování zmiňované apriorní schopnosti k lidským smluvním vztahům jim umožní žít lidsky. Podívejme se na tutéž věc ještě antropologickým pohledem.

1.7 Věci neživé přírody i rostliny a živočichové se ovlivňují navzájem, nějak spolu „komunikují“. Nakolik však dokážeme rozumět této jejich komunikaci nebo spíše vzájemnému ovlivňování, nikde tu nepozorujeme schopnost a potřebu spojovat se smluvními vztahy. Pro člověka je spolu s vědomím vlastního já další zakládající zkušeností vědomí druhého, tj. vědomí, že nejsme ve svém životě na světě sami, ale jsou i další „já“. K těmto dalším „já“ se mohu stavět různým způsobem. Jazyk, který souvisí s naší zkušeností, nabízí, abych se k těmto „já“ obracel jako k „ty“, nebo „on“, či „ona“ a paralelně v plurálu jako k „vy“, nebo „oni“, či „ony“. Proč je potřebný tento rozdíl, který se člověk naučí respektovat už v dětském věku? Proč je potřebné se vztahovat k druhému „já“, řekněme k Václavovi, jednou jako k „ty“ a jindy jako k „on“? Proč já sám jsem jednou pro druhého člověka „ty“, a jindy zase „on“, či „ona“?19

Zatímco „on“ může stát nezávisle někde tam, „ty“ má smysl právě jen ve vztahu k „já“. Ve vztahu já–ty jsou zaangažovány vždy oba subjekty, každý sám, autonomní a zároveň se zájmem, starostlivě komunikující s tím druhým. Komunikace mezi já–ty nemůže být nikdy zcela nezávazná, protože jde o komunikaci dvou jedinců, kteří tím, že jsou autonomní, jsou také zodpovědní. Tato komunikace je vždy výměnou, protože „ty“ mi svými pohledy ukazuješ něco, co z mého úhlu pohledu není možné spatřit, a naopak já ti sděluji, co je nepřístupné z tvého úhlu. Tato vzájemná komunikace obohacuje nejenom moji a tvoji přítomnost, ale může přehodnotit i minulost, a především vytváří budoucnost, když na sebe svobodně přijmeme závazky, které by jinak nevznikly. Proto můžeme říci, že komunikace já–ty nemůže být nikdy tvořena jen dvěma monology. O lidech, kteří by mluvili jen tak, každý sám k sobě, nebo dokonce k nikomu, bychom si nejspíš mysleli, že s nimi není něco v pořádku. Komunikace já–ty je vždy „smluvením“ dvou autonomních subjektů. Až se naplní smlouva a já–ty už nebudou pokračovat v dalším smluvním vztahu, ze vztahu já–ty se stane vztah já–on, či ona. Ve vztahu já–on nemohu uzavřít smlouvu s „on“. Ano, mohu oznámit jinému „ty“, že jsem s třetí osobou (s „on“) kdysi uzavřel smlouvu, ale to jen oznamuji, že jsem se už dříve setkal s touto třetí osobou a ve chvíli, kdy jsme spolu byli ve vztahu já–ty, jsme se smluvili a zavázali jsme se jeden druhému smlouvou.20 V tomto vztahu já–ty, a nikoli ve vztahu já–on můžeme vidět antropologický princip smluvního práva. Samozřejmě že ne každé smluvení mezi já–ty vstupuje do právní arény. Je řada smluv a dohod, které umožňují a vytvářejí náš společný život, ale jen některé z nich musí být chráněny tím specifickým sociálním nástrojem, který nazýváme právo, v tomto případě tedy smluvní právo.

Dialogický přístup reaguje na zkušenosti dvacátého století, které ukazují také na neschopnost subjektu respektovat přírodu a druhého člověka, a koriguje tak moderní Descartovo chápání člověka jako suverénního subjektu, který je přesvědčen, že dokáže postupně poznat a uchopit svět v jeho celistvosti. A právě smluvní právo i každá jednotlivá smlouva jsou i nadále praktickým dokladem toho, že pro subjekt zůstává druhý člověk neuchopitelný. Ano, subjekt může nakládat s druhým jako s objektem, ke kterému se vztahuje jako k „on“, může ho označit číslem a mít ho, jako objekt, ve své moci. Nikdy však nemůže vlastnit druhého jako „ty“. Dokonce ani „ty“ nemůže dát dobrovolně sám sebe druhému do vlastnictví, jako může dát druhému do vlastnictví svůj majetek. „Ty“ i „já“ zůstávají pro druhého vždy neuchopitelnými. Jedině smlouva umožňuje spojit „já“ a „ty“ smysluplným a osobním způsobem, který respektuje v každé straně smlouvy neobjektivizovatelný subjekt. Lévinas ilustruje dialogický vztah odkazem na tvář člověka, kterou druhý člověk nikdy nemůže uchopit a vlastnit. Je to tvář druhého, která nás přitahuje k dialogu a zároveň vyzývá k odpovědnosti. Právě tato nemožnost uchopit a vlastnit druhého souvisí s naší schopností mluvit s druhým a smluvit se s ním, a právě tak uschopňuje druhého mluvit se mnou a smluvit se se mnou jako s druhým.21

Instituce smluvního práva stanoví rámec, ve kterém strany uzavírají smlouvy. Smluvní strany se tak mohou opřít o vlastní smlouvu a také o tuto instituci. Instituce smluvního práva vytváří jednu ze struktur společného žití v konkrétním historickém společenství, které se nedá redukovat jen na meziosobní vztahy (já–ty). Sociální vazby ve společnosti totiž nelze ustavit pouze na základě dialogického, přísně diadického vztahu. Pokud řekneme, že společnost je víc než jen souhrn jejích členů, podobně můžeme říci, že pluralita ve společnosti je víc než jen soubor všech jednotlivých smluvních, diadických vztahů. Pluralita ve společnosti zahrnuje kromě vztahů já–ty i třetího (on/ona/oni). V nejširším zaměření na život ve společnosti je tak i v instituci smluvního práva zahrnuta obhajoba vztahu k on/oni ve vlastním slova smyslu. Toto zahrnutí třetího se neomezuje pouze na bezprostřední rozhodnutí jednotlivců jednat společně, ale je založeno na vůli žít pohromadě. Instituce pak zajišťují této společné vůli trvání, soudržnost a odlišnost. Základem života v institucích je spravedlnost.22 Spravedlnost se má k životu v institucích jako starostlivost se má k životu v meziosobních vztazích. Spravedlnost na starostlivosti nic neubírá, protože meziosobní vztahy jsou vždy nenahraditelné, avšak spravedlnost ke starostlivosti přidává uplatnění pro celou společnost. Instituce smluvního práva dává tedy právní rámec smlouvám ve společnosti, avšak každá smlouva dvou stran (já–ty) tuto instituci překračuje a vytváří něco, co by instituce smluvního práva nikdy nedokázala způsobit.23

1.8 Spravedlnost v antické společnosti byla vlastností obce a směřovala především k zachování stability, řádu a statusu jednotlivých členů obce. Plnění povinností ze smlouvy i v případě změny okolností směřovalo především k zachování spravedlnosti a řádu v obci. Biblické židovské a křesťanské právo zakládá svoji legitimitu na smlouvě s Hospodinem a dokáže tak ocenit individualitu člověka, který se v kontextu smlouvy i s měnícími se okolnostmi rozhoduje a nese odpovědnost za svá rozhodnutí a činy. V moderní době jsou to jednotlivci, kdo vytvářejí společnost, a společnost žije a rozvíjí se především v rámci zabezpečení jednotlivce, stability vlastnictví a dodržování smluv. S prohlubováním individualismu a s růstem dynamiky změn ve společnosti roste také důležitost smluvních vztahů. Nakolik smlouva otevírá vzájemné vztahy do budoucna, je třeba brát v úvahu také případné změny okolností týkajících se smlouvy. Změna okolností není jen něco vedlejšího, není to něco, co oslabuje smlouvu, ale je nezbytnou součástí dynamického smluvního žití, protože život podle smluv nemá vztahy do budoucna zastavit a zakonzervovat, ale otevřít je k dynamické předvídatelnosti a spolehlivosti, a především umožňuje jednotlivcům zůstat lidmi – osobami ve vztahu já–ty. Nedorozumění a spory, které – jak už to patří k lidské povaze – mohou povstat v souvislosti s plněním povinností ze smluv, a zvláště pak v kontextu změny okolností, ať se neřeší násilím, nebo nedbalostí, ale ať se urovnávají vyjednáváním racionálně a spravedlivě.

Zkoumání změny okolností uzavření smlouvy z perspektivy filozofické si nedělá nárok na ustavení úplných základů této problematiky. To není úkolem filozofie a není to ani v jejích možnostech. Filozofie zkoumá pouze specifická (filozofická) východiska této problematiky. Zcela jistě se dnes podílí na ustavení základů smluvního práva a konkrétně zkoumání změny okolností uzavření smlouvy také právní teorie a tato perspektiva je zpracována velmi cíleně a exaktně ve třetí kapitole. Rovněž ekonomie coby jedna z věd o lidském jednání má co říci k ustavení základních východisek zkoumání okolností uzavření smlouvy a tato perspektiva je velmi zajímavě zpracována ve druhé kapitole. Při pečlivém zkoumání těchto tří perspektiv si všimneme, že žádná z nich není tou nejzákladnější, a byť jsou zaměřeny na jedno téma, odlišují se svými metodami, a tak se vzájemně dotýkají, ale nepřekrývají se a respektují se. V této monografii však především vytvářejí smysluplný kontext pro následující kapitoly z oblasti tuzemského práva i z širších mezinárodních souvislostí.

2

Změna okolností uzavření smlouvy z perspektivy ekonomické

2.1 K právnímu tangu jsou nyní potřeba tři. A není to tím, že by právníci neuměli počítat, právě naopak – je to tím, že si začínají počítání pouštět blíže k tělu. Ekonomický pohled na právní otázky, donedávna spíše jen dotěrná iniciativa ze strany ekonomů, začíná být postupně i na českém právním parketu vítán jako pohled partnerský. K nerozlučnému páru práva a etiky se tak přidružuje ekonomie coby věda o lidském jednání a společenské koordinaci. Právní monografie tedy potřebují tři úvodní kapitoly.

Vlastně nejde o nic nového pod sluncem. Nějaký ten třetí tanečník je na právním parketu odjakživa. Právo není jako normativní systém samomluvné – nemluví k sobě a pro sebe, nýbrž mluví k lidem z masa a kostí v konkrétním společenském kontextu. Součástí právních otázek tak je nutně také pohled na reálný svět „tam venku“. Takový pohled je schopen do určité míry zprostředkovat prostý „selský rozum“. Arzenál lidského poznání však disponuje i mnohem spolehlivější a sofistikovanější optikou – společenskými vědami.24

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Změna okolností ve smluvním právu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.