Tento román je ryze fiktivní.

Jména v něm zmíněná, líčené postavy a příhody jsou dílem autorčiny představivosti. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, i s událostmi a lokalitami je čistě náhodná.

VRAŽEDNÉ SKLONY

Cass Greenová: Vražedné sklony

Originally published in the English language

by HarperCollinsPublishers Ltd. Under the title

The Killer Inside © Cass Green 2019

Translation © Šárka Kadlecová 2022

Cass Green asserts the moral right to be acknowledged

as the author of this work.

ISBN 978-80-249-4760-0

Věnováno sourozencům

Helenanne Hansenové a Charliemu Greenovi

LÉTO 2019

To letní odpoledne koncem července jsou v rodinném domě nabíleném vápnem v jednu hodinu naživu tři lidé. A jelikož se v této klidné ulici ospalého přímořského města málokdy děje něco zvláštního, první výstřel by snad mohl být mylně pokládán za prásknutí výfuku.

Ale takhle krátce po poledni je na ulici jen mladík venčící postaršího West highland teriéra, a ten je zabraný do hudby, která drnčí z jeho špičkových sluchátek a tlumí okolní hluk. Nevnímá ani křik racků a rytmické tříštění vln o skálu, natož aby slyšel pronikavé třesknutí zbraně či následný vřískot.

Než dojde k druhému výstřelu – ve 13.34 –, je dávno pryč. Jediným svědkem násilí je racek usazený na zadní zídce, který se rozhořčením z toho rámusu vznese do vzduchu.

Neuplyne ani minuta a zbraň práskne potřetí.

LÉTO/PODZIM 2018

ELLIOTT

Ten festival byl v našem koutu světa velkou událostí.

Pořádaný jen kousek po silnici za přímořským městečkem, které jsme zvali svým domovem, byl Konec léta obvykle nenápadnou, rodinnou zábavou s řadou účinkujících, o nichž jste nejspíš v životě neslyšeli.

Ale letos bylo všechno jinak. Z jakéhosi těžko pochopitelného důvodu, který nějak souvisel s laskavostí od Davea Grohla, byli hlavní atrakcí festivalu Foo Figthers, jedna z nejslavnějších kapel světa. Byli to společní oblíbenci moji a mé ženy Anyi, a jakmile jsem se o tom doslechl, věděl jsem, že u toho musíme být.

Lístky šly do prodeje jednoho červnového dne v devět hodin ráno, kdy moji páťáci měli mít povinnou četbu a poté matematiku. Řekl jsem, že jim za to, že byli hodní (což nebyla pravda – den předtím pěkně zlobili), pustím Zázračnou planetu, a jednou rukou jsem ve svém telefonu pořád dokola mačkal opakované vytáčení, zatímco tou druhou jsem se na školním počítači pokoušel dostat na neustále padající stránky s prodejem vstupenek. Když udeřila desátá hodina, musel jsem toho na chvilku nechat, abych mohl třídu vypustit ven si hrát, načež jsem běžel pokračovat do sborovny.

Když mi přišla automatická zpráva, v níž mi se zcela nepatřičnou bodrostí oznamovali, že „pro mimořádnou poptávku jsou už lístky na Festival konce léta vyprodané“, pronesl jsem tak hlasitě a s takovým zanícením „kruciš“, že mi ve sborovně někteří příslušníci staré gardy věnovali zaražený pohled.

Jenže pak se týden před festivalem stal zázrak.

Moje kolegyně Zoe znala někoho, kdo jezdil s kapelou na turné, a dostala se ke dvěma lístkům navíc, jednomu pro mě a druhému pro Anyu.

Byli jsme z toho u vytržení. Byl to úplně poslední víkend před začátkem školy a zdálo se, že to bude skvělý způsob, jak se rozloučit s létem.

Nehledě k tomu, že Anya potřebovala rozveselit.

O dítě jsme se „pokoušeli“, jak se tomu říká (takový divný výraz, protože to, co jsme dělali, nám vlastně docela šlo), jen asi půl roku. Ale pokaždé když Anya dostala menstruaci, byla o něco sklíčenější a stahovala se víc do sebe. Posledně tvrdila, že „má jistotu“, ačkoli měla zpoždění jen den či dva. Rozesmávala mě tím, že vedla řeči jako: „Budu se ti líbit, i když budu mít břicho?“

Možná ten humor měl zakrýt, jak velké si dělala naděje.

V den festivalu jsme se probudili do mrholení, na obloze visela nízká mračna a vypadalo to na pořádný slejvák. Anya byla ráno zamlklá. Pokusil jsem se ji vyprovokovat pár chabými vtípky, ale ona se jen slabě usmívala, což bylo kupodivu horší, než kdyby obracela oči v sloup. Když jsem se jí ptal, co se děje, říkala, že ji trochu bolí hlava, a já jsem na ni nechtěl tlačit.

Na festival jsme dorazili za průtrže mračen, v pláštěnkách a holínkách. Nohy se nám bořily do zrádného, mazlavého bahna a pod pláštěnkami jsme se potili.

Usoudil jsem, že nejlepším způsobem, jak vzdorovat rozmarům počasí, bude co nejvíc toho vypít.

Než se začalo schylovat k večeru, přestalo mi bláto vadit.

A v šest hodin konečně vyšlo slunce.

Poslechli jsme si jakousi divnou emo-rockovou kapelu a folk-punkové duo, které mám rád, a navíc jsme v jednom ze stanů zhlédli nějakou komedii. Na hlavní událost mělo teprve dojít.

Prodíral jsem se zpátky k Anye s dalšími dvěma půllitry cideru. Sotva jsem je udržel a musel jsem kvůli nim vystát k uzoufání dlouhou frontu. Anya měla hlavu otočenou opačným směrem, a když jsem k ní přistoupil a řekl: „Na,“ očividně ji to polekalo.

„Ty se třeseš,“ poznamenal jsem. Všiml jsem si její ruky, když si ode mě brala plastový kelímek. „Je ti zima?“

Upila pořádný doušek. Když ke mně zvedla zrak, oči se jí zvláštně leskly. Jako by sršela energií, kterou v sobě občas měla. Bylo to velmi sexy.

„To nic,“ odvětila a otočila se k pódiu. Byla to jasná lež.

„No tak,“ naléhal jsem a sáhl jí na štíhlou paži. Měla na ní husí kůži. „Stalo se něco?“

Prudce zavrtěla hlavou. „Lidi jsou pitomci, to je všechno. Nějaký chlap do mě vrazil a ani ho to moc nemrzelo.“

„Kde je?“ zeptal jsem se a rozhlížel se po houstnoucím davu.

„Pryč,“ odvětila a věnovala mi nádherný úsměv, který se objevil jako blesk z čistého nebe. „Zapomeňme na to, dobrá?“

„Tak dobrá, když chceš.“ Přihnul jsem si svého cideru.

Odvážil jsem se uvolnit a nasával jsem vzrušení kolem sebe. Zalévalo nás měkké večerní světlo. V nejbližším hloučku stála holčička, která měla na obličeji namalovanou masku Spidermana, a muž v šortkách, jemuž se na břiše napínalo tričko se skupinou Oasis, které muselo pocházet z dob, kdy byl mladší a štíhlejší. Hlučně vykládal o tom, jak Oasis viděl v „Glastu“, drobné ženě ve středním věku, která ho poslouchala s trpitelským výrazem.

Anya se napila cideru a pootočila se, aby viděla do davu. Měla na sobě něco, čemu říkala „moje festivalová róba“, dlouhou, hipísáckou záležitost s tenkými ramínky, hnědým lemem od bláta a pláštěnkou uvázanou kolem pasu. Nedokázal jsem odolat nutkání políbit ji na pihovaté rameno a ona se na mě vřele usmála.

Do davu vjela energie a vřelo v něm vzrušením. Událost, na kterou jsme všichni čekali, měla začít každým okamžikem.

Slyšel jsem někoho volat moje jméno, a když jsem se otočil, viděl jsem, jak se k nám s úsměvem od ucha k uchu shluky lidí prodírá Zoe.

Zoe měřila i se svým afro účesem víc než metr osmdesát, a i když jsem před Anyou opakovaně prohlašoval, že jsem si toho nevšiml, člověk by musel být slepý, aby neviděl, že je v podstatě úchvatná. Nosila brýle s tlustými obroučkami, v nichž by kdokoli jiný vypadal jako Morrissey ve špatný den, ale jí zdůrazňovaly velké hnědé oči, a rty měla vždycky nalíčené zářivou barvou. Když bylo třeba, dovedla být přísná, ale děti ji zbožňovaly – dokonce si získala i některé ze staromódních, rasistických rodičů tady u nás.

Skutečnost, že se vyjímala, byla jednou z nevýhod života v tomhle malém, přímořském městečku. Já jsem se narodil a vyrůstal v zalidněném, multikulturním srdci Londýna a… to víte, musel jsem si zvykat. Pro mou tmavou pleť a vous se mě nejednou někdo ptal – s náznakem nedůvěry –, jestli nejsem Arab.

Tohle místo mělo svoje nevýhody, kvůli nimž bych občas vzal nejradši s křikem do zaječích a vrátil se do velkoměsta, ale zároveň tu bylo krásně a dost levně, a tudíž to byl můj domov.

Zoe byla v práci – a vzhledem k možnostem nejspíš i ve městě – moje nejlepší kamarádka, ale všiml jsem si, jak Anye tuhnou rysy při každé zmínce jejího jména, proto jsem se o ní snažil moc nemluvit. Mám-li být upřímný, pořád ještě mi lichotilo, že Anya dokáže být poněkud majetnická a žárlivá.

Na každý pád to Zoe na festivalu moc slušelo. Měla na sobě jakýsi oranžový kalhotový kostým a kolem vlasů sytě žlutý šátek. Přitáhla si mě do náruče a já jsem vycítil, jak vedle mě Anya ztuhla.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Zoe a obrátila se k ní.

Divně si Anyu prohlížela, ale v tu chvíli jsem z toho nic nevyvozoval.

Anya se škrobeně usmála. „Jo, všechno je skvělé,“ prohlásila. „A za ty lístky jsme vám moc vděční, viď, Elle?“ Ale zároveň mi stiskla prsty, jako by mi chtěla něco naznačit.

Zoe si asi stejně ničeho nevšimla. Začala mi vykládat o tom, jak nějaká matka prohlásila, že její syn už nemá čas na mimoškolní aktivity, protože ho „jeden z jeho doučujících“ bude mít v jiný den.

„ Jeden z nich?“ říkala. „Je mu deset!“

V naší škole moc ctižádostivých rodičů nebylo, ale populace ve městě pomalu stárla, čímž se složení rodičů měnilo. Neměli jsme tam žádné Oktávie ani Gullivery. Zatím. Ale každopádně se to zajímavě vyvíjelo. Poslouchal jsem Zoino vyprávění, smál se ve správných okamžicích, a přitom jsem si byl velmi dobře vědom, že Anya vedle mě celou dobu stojí mlčky.

Po pár minutách k nám přistoupila vysoká žena s oholenou hlavou a kleopatříma očima. Třímala dvě láhve piva a jednu z nich strčila do ruky Zoe.

„Tak na zdraví,“ řekla Zoe. „Tohle je Tabitha. Tab, to je Elliott, můj spolupachatel ze školy. A tohle je jeho manželka Anya.“ Všichni jsme kývli hlavou na pozdrav.

„Mimochodem,“ pronesla Zoe a obrátila se znovu ke mně, „počítáš s tím, že začneš připravovat tu návštěvu Charney Pointu? Musí se to udělat co nejdřív, protože v říjnu zavírají kvůli zásadní rekonstrukci.“

Šlo o výlet páté třídy do muzea vikingů, které bylo asi o šestnáct kilometrů dál na pobřeží. Zanesl jsem výlet do plánu výuky a nesměl jsem zapomenout, že musím vyplnit všechny ty papíry k vyhodnocení rizik. Udělal jsem si v duchu poznámku.

„Můžete se spolehnout, paní učitelko,“ prohlásil jsem a zasalutoval. Zoe se zazubila a pak naši pozornost upoutalo, jak se v davu změnila energie. Hudební kulisa náhle utichla.

Vždycky mám rád tu chvíli, kdy má na pódium vystoupit kapela. Očekávání dosahuje jakéhosi kritického bodu. Cítíte vlny energie, které nabývají na síle, až se přes vás přelijí a zaplaví vás euforií.

Propukl hlasitý jásot, a i když ještě nebyla tma, do publika začaly svítit stroboskopy ze stran pódia.

Anya mi stiskla ruku a zašeptala: „To jsem nevěděla.“ Najednou se zubila od ucha k uchu, v lepším rozpoložení, než byla po celý den.

Když viděla můj nechápavý výraz, pokynula bradou směrem k propleteným prstům Zoe a Tabithy.

Zůstal jsem na ně zírat.

„To já taky ne.“

Zoe si všimla, že se na ni díváme.

„Na Základní školu Beverley Park by už té diverzity bylo moc, nemyslíš?“ křikla na mě a zazubila se.

Zasmál jsem se, ale nešlo to od srdce. Copak měla Zoe pocit, že zrovna přede mnou musí něco skrývat? Byl jsem její kámoš. Ale tajila to záměrně? Napadlo mě se jí někdy zeptat na přítele či přítelkyni, ačkoli ze mě Anya podobné informace v jednom kuse tahala? Nu…

Chod mých myšlenek přerušilo burácení davu, tak silné, že jsem od chodidel cítil vibrace, a na pódium vyběhla skupina.

Dave Grohl zařval: „Jsme do prdele připravený?“ a všichni zdivočeli.

Po pár písničkách mě z křiku a zpěvu bolelo v krku. Před námi se vlnil les rukou s prsty radostně vztyčenými do véčka a já jsem ve tváři nedokázal potlačit přihlouplý úsměv. Podíval jsem se na Anyu a viděl jsem, jak natahuje krk, aby líp viděla. Ve skupině před námi byli samí výjimečně vysocí lidé.

Dloubl jsem do Anyi, ukázal si na ramena a významně jsem povytáhl obočí.

Anya se smíchem zavrtěla hlavou a naznačila mi ústy: „Ani náhodou.“

Sedl jsem si na paty a poklepal si na ramena.

„Polez!“ zařval jsem. „Já tě unesu!“

Anya se hihňala, oči jí zářily.

„Zlomím ti vaz!“ křičela na mě. Otočil jsem se k ní a zatvářil se dotčeně.

„Pochybuješ snad o mé mužnosti?“

S odevzdaným řehotem si vyhrnula dlouhou sukni, opatrně mi přehodila přes rameno jednu nohu a pak druhou, chytila se mě za hlavu a soukala se mi na záda.

Přiznávám, že z tak nezvyklého úhlu byla nesrovnatelně těžší, než jsem čekal. Navíc mi začalo docházet, že jsem vlastně dost opilý. Ale byl jsem člověk, který se jen tak nevzdává. Když jsem se s Anyou, která mi klouzala ze zad, škrábal na nohy, cítil jsem varovné píchání v kříži a současně jsem se nadouval chlapskou pýchou.

Kapela začala hrát úvodní akordy písně „Everlong“.

Navzdory bolesti v zádech, která se každou vteřinou stupňovala, se mi po celém těle rozléval sladký, hřejivý pocit blaha. Anya měla ruce ve vzduchu, moje prsty jí objímaly štíhlé kotníky. Ze cideru se mi pletly myšlenky, ale nějak jsem věděl, že tohle je jeden z těch okamžiků, na které nikdy nezapomenu. Dokonce jsem si představoval, jak to jednou dělám s dítětem, nesu na ramenou chlapečka nebo holčičku a ukazuju jim letadla, psy, auta…

Byli bychom rodiče, kteří se zároveň chodí dál bavit.

Ani nevím, co se pak stalo. Připadalo mi, že se Anya nějak posunula, a já jsem se trochu zapotácel. Na okamžik se mi málem zastavilo srdce, protože jsem si myslel, že se oba po hlavě zřítíme do lidí před námi.

Anya zařvala, aby překřičela hudbu: „ Dolů! Dej mě dolů!“

Nemotorně jsem si klekl a Anya mi z ramen slezla tak rychle, že mi málem utrhla hlavu.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se a mnul si krk. Vyznělo to rozzlobeněji, než jsem zamýšlel, ale všechno mě bolelo.

„Málem jsi mě upustil, to se stalo,“ odvětila. Z popelavé tváře na mě vyděšeně kulila oči. Pak dodala: „Chci jít domů.“

Na okamžik jsem se nezmohl na nic jiného, než že jsem na ni zůstal zírat. Anya byla obvykle poslední, kdo ještě tančil, když se zhasínalo. Něco takového jsem od ní namouduši v životě neslyšel. Nevěděl jsem, jak si to v hlavě přebrat.

„Myslím to vážně, Elle,“ prohlásila a teprve tehdy jsem si všiml, že se jí oči zalily slzami.

„Co se děje? O co jde?“

„Není mi dobře.“ Otřela si oči hřbetem ruky. „V práci se šíří nějaké bacily. Třeba to je tím. Anebo z toho dnešního kimči. Měla jsem si dát burger jako ty.“

Pomyšlení, že z téhle akce, na kterou jsme se tolik těšili, odejdeme před koncem, mě žhavilo doběla. Měl jsem sto chutí jí jako zklamaný malý kluk říct: „Já nikam nejdu. Ty si dělej, co chceš.“ Už jsem ta slova měl na jazyku. Ale pak jsem si všiml, jak je zelená a přepadlá. Co bych to byl za člověka? Tím spíš, že si kvůli mně málem zlámala vaz.

Přitáhl jsem si ji do náruče a cítil jsem, jak se třese.

„Dobrá,“ řekl jsem a začal jsem se s ní proplétat davem.

Trvalo nám celou věčnost, než jsme se prodrali kolem zpocených, rozzářených obličejů, které se měnily v podmračené, když jsme se kolem nich protahovali. Ve vzduchu byl cítit opalovací krém, pivo a pot, a tu tam sladký závan trávy.

Když jsme došli k bráně, otočil jsem se k Anye, abych to ještě naposled zkusil.

„Jsi si tím naprosto jistá?“ zeptal jsem se.

„Musím domů,“ odvětila a vzápětí mi pozvracela boty.

Dvacet minut nato jsme seděli v Uberu. Anya od chvíle, kdy zvracela, prakticky nepromluvila. Honem jsem jí nabídl vodu a zavolal taxík, a pak seděla s hlavou v dlaních u kraje vozovky, dokud nepřijel.

V autě si opřela hlavu o sedadlo a zavřela oči. Moje veselí a podnapilost rychle střídala otupělost a sklíčenost.

Díval jsem se z okna, jak najíždíme na krátký úsek čtyřproudé silnice, ale než jsme mohli nabrat rychlost, uvízli jsme v dopravní zácpě. Vzdychl jsem a opřel se. Vzduch prořízlo zoufalé kvílení sanitky, pak kolem nás za padajícího soumraku problesklo modré světlo policejního vozu.

Ten pohled otevřel hluboko v mém nitru temné zákoutí, místo, kam jsem ukládal vzpomínky, které byly příliš bolestné, než abych se o ně s někým podělil. Podíval jsem se na svou spící manželku, jako by byla talisman, který mě před takovými pocity ochrání. K mému překvapení měla oči otevřené a upírala je přímo na mě. Bylo to děsivé – jako by věděla, na co myslím.

Představte si holčičku, která se o svých desátých narozeninách probouzí ve svém pokojíčku s prvosenkově žlutými stěnami.

V náruči pořád svírá svého plyšového Simbu, i když tvrdí, že se s ním v noci nemazlí. Byl to dětinský dárek, jenže ona ho tajně miluje. Vlastně miluje všechno na Lvím králi, a proto nedokázala skrýt vzrušení, když jí matka navrhla, že by mohl být hlavním tématem její oslavy. Někteří spolužáci si možná pomyslí, že to je trochu hloupé, když už chodí do páté třídy, ale jí to je jedno.

Žene se dolů a zatají dech, když vidí, jak se proměňuje pracovna. Z jedné zdi se snáší vodopád balonků v nejrůznějších odstínech zelené a nad stolem, který se už prohýbá pod jídlem, visí veliká malovaná cedule se slovy „HAKUNA MATATA“.

Kolem ní proběhne žena v bílé zástěře a položí na stůl vedle mísy čokoládových sušenek ve tvaru zvířátek tác s párky v listovém těstě. Stůl je zakrytý jakousi hrubou látkou, takže to vypadá, jako by měl sukni z trávy.

Jsou na něm cupcaky se zelenou polevou vyvedenou do tvaru lístečků a jiné, na kterých se kroutí oranžoví hadi včetně maličkých rozeklaných jazyků. Holčička natáhne prst, jednoho jazyka se dotkne a zjistí, že je z tenkého plátku lékořice. Odolá pokušení ho sníst a raději se odvrátí, aby tu dokonalost nepokazila. Občas si říká, že to předtím je lepší než skutečná událost. Někdy na to tolik myslí, až se rozpláče, protože narozeniny, Vánoce a oslavy jsou jen málokdy tak pěkné, jak doufala.

O jídle se před oslavou hodně mluvilo, protože její spolužačka Lottie přijde se svým bratrem, kterému něco je, a tak musejí být na jídlo velmi opatrní, což není spravedlivé vzhledem k tomu, že to je její oslava.

Stejně si ji tím nenechá zkazit. Bude to ta nejlepší oslava ze všech.

Není její chyba, že se všechno tak strašně pokazí.

ELLIOTT

Měli jsme neklidnou noc. Anya sebou házela a převalovala se a v místnosti bylo horko k udušení. Až někdy k ránu jsem usnul hlubokým spánkem a probudil jsem se v deset do šedé oblohy a za zvuku deště, který jemně bubnoval na okno.

Anya už byla vzhůru a její strana postele vychladla.

V hlavě mi tepalo, ale přiměl jsem se natáhnout si oblečení na běhání. Jakkoli se tomu moje tělo i mysl vzpíraly, říkal jsem si, že pohyb by mi mohl prospět, nehledě k tomu, že jsem si zasloužil trest. Zívl jsem a šel jsem do kuchyně. Čekal jsem, že tam najdu Anyu, jak si čte v iPadu zprávy, a vedle ní se bude kouřit z jejího oblíbeného hrnku. Ale najednou jsem si uvědomil, že necítím žádné z obvyklých víkendových vůní – topinek opečených skoro do černa, jak je Anya měla ráda, silné kávy, kterou připravovala, jako by šlo o umělecké vyjádření. Přísahám bohu, že já bych se s tím tak nebabral, kdybychom měli instantní, ale asi jsem si konečně začínal zvykat na dobré věci.

V kuchyni bylo šero, a tak jsem rozsvítil hlavní světlo. Na stole ležel vzkaz.

Elle,

jela jsem na dnešek k mámě a tátovi. Pořád mi je trochu blbě a myslím, že mi přijde vhod mámina péče. Oba víme, jaký jsem hrozný pacient.

Nejsem si jistá, v kolik se vrátím.

X

Nechápal jsem, proč kvůli tomu, že jí není dobře, musela jet k Julii a Patrickovi. Navíc mi to přišlo poněkud sobecké, tím spíš, že Patrick se sám netěšil nejlepšímu zdraví od svého infarktu před rokem. Byla pravda, že Anya není příjemný pacient – kdokoli vymyslel pojem „mužská rýmička“, určitě neznal mou ženu. Ale mně by vůbec nevadilo dělat jí čaj a nosit suchary, kdyby bylo třeba, či co by se ode mě očekávalo. A mám-li být opravdu upřímný, Julia byla spíš taková ta přísná dáma ze staré školy, než aby někomu trpělivě vařila kuřecí polévku.

Připouštím, že Anya k tomuhle měla sklony. Tu a tam přišlo pár dní, kdy byla mírně odtažitá a tíhla víc ke svým rodičům než ke mně. Ano, já vím, zní to krutě, a trochu mi to vadilo.

Ale to byste museli vidět, jak to u nich chodilo. Jejich rodina byla pevně semknutá, byli si navzájem naprosto oddaní. Jakmile jste k nim jednou patřili, sami jste si připadali výjimeční. Dostali jste se do úzkého kruhu. Dokud jsem nepoznal Rylandovy, myslel jsem si, že podobné rodiny existují jenom v televizi.

Ještě jednou jsem se podíval na ten vzkaz.

Polibek – jediný – nijak nezmírnil nepříjemný pocit, že je na ni ta zpráva nezvykle chladná. Jindy by do ní přidala nějaký vtípek nebo „Miluju TĚ“, jak jsme to dělávali.

Myslel jsem na události předchozího večera. Na její zvláštní rozpoložení. Atmosféru, když přišla Zoe. Na to, jak jsem ji málem upustil z ramen. Jak chtěla odejít a pak zvracela. Na ty divné vibrace v Uberu…

Polil mě stud ze skutečnosti, že některé z těch vzpomínek mám poněkud zamlžené. Kolik jsem vypil půllitrů cideru? Pět? Šest?

Nebyl jsem to nakonec já, kdo nám ten den zkazil? Najednou jsem měl pocit, jako by mi po kůži lezli mravenci. Když toho moc vypiju, občas se mě zmocňují obavy, že ten „milý a vážený pan učitel Elliott“ je jen tenkou slupkou, pod níž se skrývá hluboká temnota.

Naťukal jsem esemesku.

Nic se neděje. Doufám, že ti je líp. Miluju TĚ xxxx

Venku jsem zahnul doleva a vyběhl na pobřežní silnici. Pršelo, takové to jemné mrholení, které vás ukolébá, protože si říkáte, že to nemyslí vážně, ale než se nadějete, jste promoklí na kůži. Vlasy se mi lepily k hlavě a supěl jsem jako stařec, jako obvykle přesvědčený, že je na téhle aktivitě všechno špatné a nepřirozené.

Ze sluchátek duněly bubny a baskytara, což mě jindy povzbuzovalo k většímu výkonu, ale dnes mě to jenom štvalo. Hudbu jsem vypnul a neslyšel nic než hukot vln, které se tříštily o pobřeží, svoje vlastní sípání a tu a tam šplíchání nějakého auta, když kolem mě svištělo kalužemi.

Moře jsem měl po levé ruce – v dešti bylo stříbrošedé a krajkový lem jeho vln olizoval vyhlazený, lesklý písek. Mezi silnicí a pláží tam dole se táhla nízká zídka a pruh zarostlý vysokou travou. Ježilo se to tu žlutými značkami, které panáčkem dramaticky se řítícím do propasti upozorňovaly na neohrazený sráz.

Zdálo se, že silnice nemá konce. Z druhé strany vedla kolem bungalovů, které vypadaly smutně, protože už byly zavřené na zimu, a kavárny, na jejíž zakryté terase se pořád ještě odvážně vystavovaly pestrobarevné plážové osušky a lehátka s „vtipnými“ prodejními slogany.

Po nějaké chvíli jsem odbočil doprava a zamířil po svahu nahoru k Petrel Pointu, kde stála rozhledna z druhé světové války a byl odtud skvělý výhled.

Tahle část běhu byla perná a z druhé strany vedla z parkoviště snazší cesta, ale ten rozhled nahoře na kopci za to stál.

Když jsem stoupal do kopce, jako obvykle u mě docházelo k proměně. Jak se moje tělo zahřívalo a pohyboval jsem se plynuleji, pomalu jsem překonával pocit, že běhání a všechno s ním spojené nesnáším.

Běhat jsem začal, teprve když jsme se sem přestěhovali. Zpočátku jsem se dal na běhání proto, že mi to přišlo jako něco, co dělají třicátníci, když se odstěhují z Londýna, a upřímně řečeno jsem si připadal poněkud neukotvený. Ten nekonečný prostor všude kolem ve mně nějakým zvláštním způsobem vyvolával pocit, že se dusím, a nemohl jsem si zvyknout na to, že tu všichni vypadají stejně. Co je tak skvělého na volném prostranství? Ve mně vzbuzovaly pocit bezpečí budovy a nikdy jsem nijak zvlášť netoužil být nejvyšším objektem široko daleko.

Nechápejte mě špatně. Nepatřím k těm, kdo si myslí, že je Londýn alfou a omegou civilizace. A nechtěl bych strávit zbytek života tam, kde jsem vyrůstal, v mizerném obecním bytě v jedné z těch depresivnějších čtvrtí severního Londýna. Jen jsem si musel zvykat trochu víc, než jsem čekal.

Anya vyrůstala kousek odtud, ve vedlejší obci.

Lathebridge je nóbl město, jemuž vévodí proslulý grandhotel, kde se každoročně koná malý umělecký festival, a pobřeží tu lemují bílé domy z období regentství.

V Casterbourne spíš najdete ošuntělá podloubí a bazary než kořeněný čaj s mlékem a literární dýchánky, ale bylo v něm tak levně, že jsme si tu s trochou pomoci mohli dovolit koupit malý domek, a samozřejmě tu bylo moře. Právě teď na obzoru mohutněl stříbřitý pás a sliboval, že se rozjasní. Tohle byla jedna z věcí, které jsem si na životě tady zamiloval, to, jak rychle se tu počasí může změnit. Když jsem doběhl na vrchol, viděl jsem na míle daleko.

Cítil jsem se zároveň líp i totálně vyčerpaný, a tak jsem oběhl pevnost a zamířil dolů, zpátky k domovu.

Představoval jsem si, co asi zatím dělá Anya. Nejspíš leží stočená do klubíčka na dlouhé pohovce v jejich obýváku – přijímacím pokoji –, sleduje telku a možná pije ten svůj milovaný zelený čaj.

Dostal jsem nápad – mohl bych se osprchovat a prostě se tam zastavit. Copak to bude někomu vadit?

K tchánovi a tchyni má hodně lidí, ne-li většina, úplně jiný vztah.

Když moji známí pronášeli o svých příbuzných neuctivé vtipy a naříkali nad Vánocemi a narozeninami v jejich společnosti, usmíval jsem se, jako bych to chápal, ale ve skutečnosti byli můj tchán a tchyně dva z mých největších oblíbenců.

Když jsem se s Julií a Patrickem setkal poprvé, byl jsem trochu nervózní z toho, co si o mně budou myslet. Bál jsem se, že učitel na základní škole, který pocházel z takového prostředí jako já, bude urážkou jejich středostavovského citu. Museli mít v záloze všemožné Tobiáše a Juliány, či co já vím koho, s diplomem z Oxbridge a zaměstnáním v centru Londýna.

Měl jsem z nich dost velký pocit méněcennosti, a to ani neznali celý příběh. Pořád ještě nevědí o mém takzvaném otci. O něm ví jenom Anya.

Ale od chvíle, kdy jsem se s nimi setkal, jsem si připadal vítaný. Občas jsem nad tím žasl, jak rychle mě přijali do rodiny. Skoro jako by čekali… až jsem se objevil.

Anya mi vyprávěla o své sestře Isabelle, která zemřela na infekci, když jí bylo sotva pár dní, a jejíž jediný snímek – drobného, zarudlého obličejíčku v bílé dečce – stál mezi všemi těmi fotografiemi žijící dcery. Přiznala se mi, že si vyčítá, že k tomu cizímu stvoření vůbec nic necítí, a já jsem to víceméně chápal. Ale myslím, že tohle byl jeden z důvodů, proč jako rodina drželi tak při sobě. Byli vděční za to, co měli, a možná si uvědomovali, že je o to může připravit několikero selhání dechu.

Trochu mě zaskočilo, že se Anya vlastně jmenuje Anastasia, i když to Julia nadnesla jen proto, aby Anyu poškádlila, protože ta tohle jméno nesnášela. Když byla maličká, říkali jí „Stasi“, ale v psané podobě to příliš připomínalo východoněmecké mučicí komando, a tak se z toho stala Anya, což teď používala jako svoje oficiální jméno.

Patrick byl hromotluk s dobrosrdečným smíchem a schopností najít na všem něco pozitivního. Pocházel z pracující třídy, vyrůstal v Liverpoolu a šel dělat do přepravy. Občas poznamenával, že my dva toho máme hodně společného, ačkoli jsme neměli, aspoň ne doopravdy. Velice výjimečně jste ho zaslechli jednat po telefonu s někým obtížným, a tehdy se objevil sotva patrný záblesk něčeho jiného – jakýchsi ostrých hran, které obrousil pohodlný domácí život. Rád si tu a tam zajel na lov do Skotska a já jsem mu byl vděčný, že nikdy necítil potřebu zvát mě, ať jedu s ním, utužovat vztahy mezi tchánem a zetěm nad mrtvou srstnatou zvěří. To nebyl v žádné životní fázi můj šálek kávy.

Julia pracovala ve vydavatelství jako literární agentka a byla živý, zábavný společník. Měla ve zvyku mě svírat v navoněné náruči a říkat věci jako: „Drahoušku, jak se má můj nejmilejší zeť?“ Jako bych o ten titul měl s kým soutěžit.

To neznamená, že mě neděsila, když jsem se s ní setkal poprvé. Trochu podmračeně si mě měřila přes brýle a první půlhodinu jsem si v její společnosti připadal jako pod drobnohledem. Pak zničehonic obrátila a chovala se přívětivě a vřele. Nikdy jsem se vlastně nedozvěděl, co tu změnu způsobilo. Možná jen viděla, co cítím k její dceři, a schvalovala to moře lásky, které se jí nabízelo.

Anya pro ně byla vším, to muselo být jasné každému, kdo je znal. Byla jejich poklad – dítě, které přežilo – a udělali by cokoli, aby ji ochránili.

O mé vlastní mámě se žádný z nich nikdy nezmínil. Myslím, že by těžko hledali, co k tomu říct.

Občas jsem si představoval, jak by to probíhalo, kdyby moje máma žila tak dlouho, aby se s nimi setkala. Maloval jsem si Julii, jako vždy vkusně oblečenou a vonící jakýmsi decentním parfémem, a do toho mámu v těch jejích pytlovitých šatech, které byly tím jediným, co jí padlo, v legínách a střevících, z nichž jí přetékala chodidla jako kynuté těsto. Byla by cítit kouřem, protože by byla ze setkání s nimi hrozně nervózní, a říkala by mi: „Ale jdi, Elliotte, nedívej se tak na mě. Je to jedno z mála potěšení v mém životě a dopřávám si jen jednu dvě denně.“

Za takové myšlenky jsem se nenáviděl a snesl bych libovolný počet trapných střetů dvou světů, jen kdyby tu se mnou pořád byla. Ale před deseti lety zemřela v důsledku těžkého infarktu a bylo čím dál obtížnější si ji vůbec představit naživu, natož v mém světě.

A můj takzvaný otec, nu…

Často přemýšlím o otázce „špatných genů“. Být na mém místě, také byste na to mysleli.

Pár dní před naší svatbou jsem si vzal do hlavy, že by mě Anya nechtěla, kdyby o mně věděla všechno, a úplně jsem zpanikařil. Zřídil jsem se, jak zákon káže, a protože nedokážu odolat pokušení pronášet sarkastické vtípky na adresu velkých, naštvaných mužů, skončil jsem s monoklem na oku a rozviklaným zubem.

Anya zuřila a já jsem to vyklopil. Usoudil jsem, že se aspoň tohle musí dozvědět. Pověděl jsem jí o muži, který byl čistě z biologického hlediska mým otcem – o Marku Littleovi. Dostal doživotí za to, že ubil k smrti zaměstnance pošty, kterou se zrovna pokoušel vyloupit. Sám si z toho nic nepamatuju. Krátce po mém narození shodil mámu z jakýchsi kamenných schodů, z čehož pramenila část jejích zdravotních potíží.

Dostal žloutenku a zemřel v brixtonském vězení. To byl jeho konec, aspoň pokud šlo o tělesnou schránku. I když se snažím si to nepřipouštět, je pro mě hrozně těžké zapomenout, že od něj pochází padesát procent mé DNA.

Anya mě tehdy večer pevně držela a říkala, že mě miluje a že na tom nic nezmění ani můj „gangsterský táta“.

Nevěděla o mně všechno.

Víc jsem si její lásku zkoušet netroufal.

IRENE

Irene položila vedle dřezu svou robustní Nokii a zahleděla se ven na obdélníček zadní zahrady.

Proč to Michael nezvedal? V tomhle týdnu mu volala už potřetí a pořád to padalo do hlasové schránky. Její syn občas nebyl k zastižení.

Po silném dešti byla tráva smaragdově zelená a nutně potřebovala posekat. Michael jí slíbil, že to tenhle týden přijde udělat.

Dokud byl naživu Irenin manžel Colin, bývala zahrada dokonale udržovaná. Colin na ní za každého počasí trávil dlouhé hodiny, okopával květiny a pečoval o jejich zeleninový záhonek.

Irene tu a tam vytrhla nějaký plevel, ale poslední dobou toho moc nezvládala a spoléhala na Michaela, že tohle i další drobné práce v domě a na zahradě obstará.

S povzdechem zapnula konvici a vtom ji zčistajasna pohltil výjev.

Dva chlapci, jeden snad deseti-, druhý pětiletý, si na tom trávníku kopou do mičudy. Tehdy trávník nebyl tak čistý – válely se na něm plastové hračky, fotbalové míče a pálky na kriket. Nešlo o nějakou konkrétní vzpomínku, spíš o obyčejné odpoledne, jaké se tu muselo mnohokrát odehrát. Na filmu, který se Irene odvíjel před očima, bylo tak živé, že měla pocit, jako by do něj mohla kdykoli znovu vstoupit.

Liam, ten jeden výtržník, nejspíš už zase podváděl, poskakoval kolem svého brunátného bratříčka s drzým úsměškem, který svědčil o tom, že mu prochází mnohem víc, než by mělo. Michael, který si vždycky tolik potrpěl na spravedlnost, se pro to příkoří jistě durdil a škaredil. Liam nikdy nedokázal odolat pokušení rozdmýchat vášně, svého staršího bratra škádlil, snad mu i nadával. Rvačka se pokaždé strhla dřív, než Irene stačila vyběhnout a odtrhnout je od sebe.

Michael byl o tolik větší a silnější než jeho bratříček, ale nikdy by mu doopravdy neublížil, i když ho Liam provokoval. Ale stejně se prali jako psi a Irene to tehdy přivádělo k šílenství.

Teď se usmívala, když na to vzpomínala. Jako by ty dlouhé dny jejich dětství měly trvat navěky. A nikdo jí neřekl, že jednou budou nenávratně pryč.

Tehdy byla pořád tak unavená. Každý den chodila utahaná z práce v samoobsluze, v zádech ji píchalo, bolely ji nohy. Nebylo moc času na cokoli kromě přípravy večeře a pověšení prádla, než se pustila televize.

Kéž by se do toho odpoledne aspoň na jednu hodinu mohla vrátit. Ponořila by se do něj, vychutnávala by si z něj každičkou vteřinu. Nebylo by žádné: „Na hraní jsem moc unavená,“ nebo „Jděte se dívat na telku, chlapci, mám práci.“ Byl by koláč, bonbony a tolik Coca-Coly, kolik by jen vypili. Ani by neřešila zdravou stravu. A pokud by opravdu chtěli, hrála by si s nimi od rána do večera.

Irene si otřela oči.

Jsem to ale hloupá bába.

Proti její vůli jí zabloudil zrak k místu vedle kuchyňské linky, které donedávna okupovaly kočičí misky. Byla hloupost se tím ještě trápit, vzhledem k tomu, kolik hrozných věcí se dělo ve světě. Když o tom řekla Michaelovi, v podstatě nad tím mávl rukou.

Ale stejně se nedokázala ubránit smutku, který ji teď přepadal, když myslela na to, jakou útěchu jí ta stará číča přinášela.

Zdálo se, že v konvici se už vařila voda. Irene si najednou nebyla jistá, jestli má vůbec chuť na ten čaj a na sendvič, který si chtěla připravit.

Michael do ní v jednom kuse hučel, že se o sebe musí pořádně starat, jenže to bylo těžké, když žila sama.

Hlavně aby byl v pořádku on, ať dělal cokoli.

Co vůbec dělá?

Tvářil se, že je šťastný, ale Irene věděla, že doopravdy šťastný není. Jak by mohl kdokoli z nich být po tom, co se stalo?

Čaj úplně pustila z hlavy, šla do přijímacího pokoje a vzala do ruky fotografii, která stála na krbové římse. Liam, když mu bylo osm, měl zuby samou mezeru a zářící oči. Byl odjakživa takové krásné dítě. Když byl batole, lidé se u Irene zastavovali a obdivovali jeho kaštanové vlasy a velká, světle hnědá kukadla. Když jednou byla na den v Londýně navštívit svou matku, nějaký pán jí dal na ulici svou vizitku a tvrdil, že je z modelingové agentury, která zastupuje děti. Z modelingu!

Irene se nemohla dočkat, jak o tom poví Colinovi, až se vrátí domů, ale toho to vůbec nepotěšilo. Prohlásil, že kolem Liama se už takhle všechno točí a že by mu rozhodně neprospělo, kdyby mu to stouplo do hlavy. Tomu člověku z agentury Irene nikdy nezavolala.

Tohle byla věc, za kterou se styděla a kterou vždycky skrývala hluboko ve svém nitru – skutečnost, že milovat Liama bylo drobátko snazší než milovat jeho staršího bratra.

Michael byl v jednom kuse nemocný, pořád si na to či ono stěžoval.

A jako dospělý měl spoustu divných teorií – že existuje tajná skupina mocných lidí, která řídí všechno, co děláme, že nás neustále sleduje vláda. Irene se v tom ani moc nevyznala a jen mu přitakávala, když začal s tím svým kázáním.

Naproti tomu Liam jako by vyskočil z jejího lůna dychtivý chytit příležitost za pačesy. Sršel jakousi životní energií, která byla nakažlivá.

Mohl být vlastně čímkoli. Irene zírala na snímek ve svých rukou. Tehdy, na základní škole, byl pořád ještě tak bezprostřední. Později jeho úsměv znejistěl a zostražitěl. To bylo na střední, kdy se mu přestávalo dařit. Vždycky měl slabost pro nezdárné hochy, nejdřív jen ty drzé, pak ještě horší. Zdálo se, že ho na nepřístojném chování druhých něco přitahuje, jako hmyz vábí světlo v okně, a přesně jako ten hmyz sám sobě škodil, otloukal se o sklo.

Irene se odvážila na minutku se zasnít.

Liam měl dobře placené zaměstnání v nějaké kanceláři. Řídil pěkné auto a rád jezdil na dovolené za horkem, odkud jí přivážel hloupé suvenýry. Ještě se neusadil, ale myslel to vážně se svou poslední přítelkyní, milým děvčetem, s nímž se seznámil v práci. Michaelovo manželství bylo dosud pevné a měl stálé zaměstnání. Třeba ho dokonce povýšili a společně to zapijí proseccem. O proseccu pořád každý básnil a Irene ho v životě neochutnala. Na okamžik byl ten sen tak skutečný a příjemný, že kolem sebe málem všechny slyšela.

Předklonila se a vzala si hlavu do dlaní.

Colina to zabilo. To bylo jisté. Třebaže mezi nimi byly neshody – a bůh ví, že byly –, svého syna nepřestal milovat. Když jim přišel ten pohled, poslední zpráva od Liama, Colin nějakou dobu nadával na „nedostatek ohledů“ a „naprostou bezohlednost vůči komukoli jinému“. Ale pak bylo jasné, že se Liam opravdu nevrátí, ačkoli byl Colin nemocný… a to ho dorazilo.

Na pohledu nestálo nic víc než: „Musím odjet. Promiňte. Nehledejte mě. L. x“

Zmizel jeho pas. O tom, že „chce pryč“, Liam mluvil celou věčnost. Vlastně už odmala.

A teď tu zbyla jen ona a Michael.

Šla zpátky do kuchyně, ještě jednou zkontrolovat mobil.

Kde jsi, Michaele?

ELLIOTT

Skličovala mě vyhlídka, že mě po víkendu čeká návrat do práce, a tak jsem večer předtím zůstal dlouho vzhůru, díval se na jakýsi hororový brak a vypil pár piv.

Ráno jsem se cítil rozlámaný a unavený, zdaleka ne jako někdo, kdo měl právě šest týdnů volna.

Přistihl jsem se, že opět myslím na mámu, což mě okamžitě stáhlo do nevítané králičí nory.

Dneska by ke mně nejspíš zavolali sociálku nebo něco takového, ale tehdy se to tak vůbec nebralo. Jen jsem občas musel dělat víc než většina dětí v mém věku.

Máma trpěla revmatickou artrózou, která se jí poměrně často zhoršovala. Zešedla jí kůže a s otupělým pohledem se opatrně šourala po našem malém bytě. Měla předepsané silné prášky, které jí měly pomoct, ale tvrdila, že jí po nich je zle, a tak byla období, kdy je nebrala. Vždycky měla potíže s hmotností a nedá se říct, že bychom se stravovali zrovna nejlíp, takže byla, jak by se dnes řeklo, obézní.

Bydleli jsme v přízemním bytě, co by kamenem dohodil od Holloway Road.

„Od té věznice?“ zeptala se jednou s vykulenýma očima Anya.

Od té věznice. Naše sídliště bylo jedním z oněch obytných komplexů postavených ve třicátých letech minulého století.

Dům Morningside byl velký obdélník hnědobílých budov s nechutnou travnatou plochou v jeho středu. Nápisy „Míčové hry zakázány“ se sice ignorovaly, ale na trávě se povalovalo tolik psích výkalů, že k hrám stejně nelákala. Fotbal jsem většinou hrál po vyučování na hřišti.

Bydlení v přízemí tu mělo svoje výhody, člověk nemusel chodit po schodech páchnoucích chcankami. Výtahy nikdy nefungovaly. Ale byla tu mnohem větší pravděpodobnost vyloupení, přestože jsme neměli nic, co by stálo za krádež. Mámě sebrali kabelku rovnou z kuchyňského stolu, když jsme byli v jiné místnosti, jedli naše oblíbené jídlo (křupavé palačinky Findus a smažené hranolky) a sledovali seriál EastEnders. Ani jsme neslyšeli páčení dveří.

Ale vzhledem k tomu, kde jsme bydleli, jsme měli štěstí. Tehdy nebylo tolik případů pobodání, o kolika slýcháme dnes, ale byly, a k tomu nějaké to střílení. Nejčastěji se však lidé uchylovali ke starým, zavedeným praktikám: úderům pěstí, kopancům botou a hlavičkám. Tu a tam heveru či železné tyči.

Z jedné strany vedle nás bydlela rodina s třemi syny, kteří zřejmě většinu dne trávili tím, že se pokoušeli vymlátit jeden z druhého duši. Každou chvilku jsme slyšeli jejich mámu Marii, jak na ně křičí, že „jednoho dne ten zasranej byt i s nima všema podpálí“. Občas se to zdálo jako docela rozumný nápad.

Jejich otcem byl Brendan, vousatý hromotluk, jehož podmračený pohled mě pokaždé zahnal zpátky do bytu, pokud jsem ho nedopatřením potkal v domě. Ti tři synové – Frank, Kieran a Bobby – byli všichni trochu starší než já, ale nejmladší z nich, Bobby, měl v naší škole tak velký vliv, že jsem si dával moc dobrý pozor, abych se nešířil o ničem, co jsem zahlédl nebo zaslechl z jejich domácnosti. Jako tehdy, když jsem viděl Marii, jak ho kopla do zadku, protože se mu nepodařilo dost rychle otevřít dveře od bytu. Stačil jediný pohled jeho očí, které plály zlobou a ponížením, a věděl jsem, že mám držet hubu.

Když byla mámina bolest nesnesitelná, občas si zalezla do postele a den či dva z ní nevylezla. Brala valium – byla na něm celé roky, ještě z dob, kdy z toho praktičtí lékaři nedělali velkou vědu a předepisovali ho na kdejaký stres či mírnou nespavost. Nepila nadmíru, ale věděla, že ji valium omámí, když ho bude kombinovat s alkoholem. A přesně to chtěla. Myslím, že jí alkohol ani zvlášť nechutnal.

Z druhé strany s námi sousedila postarší Skotka jménem McAllisterová, které se říkalo paní Macková. Měla úhledné šedé kudrny a za tlustými skly brýlí bystré oči. Její ústa dokázala vyjádřit nesouhlas, aniž k tomu potřebovala slova.

S mou mámou mezi sebou vždycky udržovaly zdvořilý odstup. Máma byla přesvědčená, že nás paní Macková odsuzuje, a jednou dumala nad tím, jestli to není kvůli její hnědé kůži. Anebo snad proto, že paní Macková ví o mém otci. Když tohle máma říkala, měl jsem z toho v břiše divný pocit. Jako kdyby existovalo nějaké vlákno, které mě k němu pořád poutalo. Jako bych byl v jistém smyslu stejný jako on.

S paní Mackovou to celé začalo v jednom z těch dnů, kdy se moje máma uchýlila do postele. Přišel jsem ze školy a hned jsem poznal, že je doma, ale něco není v pořádku. Panoval tam klid, ve vzduchu bylo jakési napětí, jako by na mě byt čekal.

Dveře do ložnice byly zavřené. Nakoukl jsem dovnitř a viděl jsem bouli na posteli, cítil nasládlý pach jejího pokoje, směs kouře, osvěžovače vzduchu z nočního stolku a zatuchlého závanu z vlhké skvrny na stropě.

Tenkými oranžovými závěsy prosvítalo odpolední slunce a osvětlovalo zmačkané kapesníky na zemi u postele a prázdnou plechovku od piva.

Tohle byly drobnosti, jaké by Anya nedokázala nikdy pochopit. Mezi ní a tím, co by si myslela o mé mámě, by se rozevřela tak hluboká propast, že jsem se neodvažoval jí to vysvětlit. A tak jsem jí o tom pověděl jen něco.

A co se týče toho ostatního…

Víte, kdyby se mi aspoň podařilo udržet Anyu dál od té temnoty a ve světle, kam patřila, snad bychom vážně měli šanci na dlouhodobý vztah. Možná bych přestal mít pocit, že je neskutečným darem, který mi byl jen zapůjčen.

Toho dne jsem po škole zoufale potřeboval mluvit s mámou. Při hodině dějepisu jsme dostali dopis o výletu do Imperiálního válečného muzea a rodiče to mělo stát deset liber. Vstup do muzeí tehdy nebyl zdarma, takže jsem ještě v žádném nebyl, a jelikož jsem byl tak trochu blázen do starých válečných filmů, vždycky jsem si přál se podívat na všechny ty tanky a zbraně. Máma brala podporu a já jsem věděl, že deset liber je hodně peněz, ale přišlo mi to jako rozumný výdaj vzhledem k tomu, že šlo o školu. Tím spíš, že si máma mohla dovolit plechovku Stelly, když se jí zachtělo.

Zamířil jsem do obývacího pokoje a se vší surovostí, jaké jsem byl schopen, jsem nakopl polštář povlečený jakýmsi umaštěným zeleným taftem. Polštář letěl přes celý pokoj a shodil zaprášený kaktus, který stál v pleteném obalu na květináč na stolku u mámina křesla. Chvíli jsem se na něj mračil a pak jsem šel slídit do kuchyně.

Prohledal jsem ledničku a viděl jsem, že máma nebyla nakoupit, jak slíbila. Věděl jsem, že mi nezbyde nic jiného než zase lovit v její kabelce drobné na nějaké brambůrky. Tehdy jsem byl věčně hladový, zrovna jsem procházel obdobím předpubertálního překotného růstu. Kolena jsem měl jako uzly na šňůře a v jednom kuse mě bolely prodlužující se stehenní svaly. Našel jsem kůrku chleba, napatlal si na ni poslední zbytek burákového másla a pak jsem si to celé naráz nacpal do úst. Tohle nikdy nestačilo. Měl jsem takový hlad, že mi připadalo, jako by ve mně něco žilo, nějaká nenasytná bestie, která škemrala a dotírala.

Vyšel jsem z bytu. Nevěděl jsem, co chci dělat, jen jsem měl pocit, že na mě všechno kolem padá a vytlačuje mi to všechen vzduch z plic.

Paní Macková měla před svým bytem řadu malých květináčků spolu s keramickou muchomůrkou a šmoulou držícím rybářský prut. Podíval jsem se na něj, na ten jeho otravný modrý obličej, a než jsem si uvědomil, co dělám, nakopl jsem ho palcem tak silně, že se s řinčením kutálel po celé pavlači před byty. I přes tenisku mě palec rozbolel, a než jsem stačil utéct, otevřely se dveře a vyhlížela z nich paní Macková.

„Co to bylo?“ zeptala se. Civěl jsem na ni jako zkoprnělý, neschopen slova.

Prohlédla si mě přes brýle s kostěnými obroučkami, jako bych byl nějaký vzorek ve sklenici, a pak se mě zeptala: „Co tě to napadlo, takhle tu šmírovat?“

„Nešmíruju,“ podařilo se mi zabručet. Pak jsem dodal: „Jdu si pro brambůrky.“ Nevím, proč jsem to říkal. Bylo to to první, co mi slina přinesla na jazyk. Ani jsem na brambůrky neměl peníze.

Ještě chvíli si mě prohlížela. „Upekla jsem pastýřův koláč,“ řekla. „Máš ho rád?“

Pokrčil jsem rameny. Nešlo jen o to, že bych na pastýřův koláč neměl jasný názor (měl jsem pouze mlhavou představu, co to vlastně je). K výčitkám svědomí z toho, co jsem provedl, se přidal strach, že to každou chvíli zjistí, a v krku se mi udělal obří knedlík. Tváře mi hořely a zrak jsem klopil k zemi, přešlapoval jsem a přemlouval čas, ať se posune a já jsem kdekoli, jen ne tady.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražedné sklony.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.