PRAVÝ

VĚŘÍCÍ

Věnováno Faith Carrové a Emily Woodové, že vydržely toto bláznivé dobrodružství, a také těm, kteří pokračují dál v první linii.

Tato kniha je beletristické dílo. Veškeré odkazy na historické události, skutečné osoby či místa jsou použity ve smyšlených souvislostech. Ostatní jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorovy fantazie a jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo žijícími či zemřelými osobami je zcela náhodná.

Přeložil Lumír Mikulka

Copyright © 2019 by Jack Carr Enterprises, LLC

All rights reserved.

Translation © Lumír Mikulka, 2022

ISBN 978-80-242-8086-8

Kdesi, na kterémsi místě, se Pravý věřící cvičí, aby tě zabil. Cvičí s minimem jídla a vody, v tvrdých podmínkách, ve dne v noci. Jediná čistá věc, kterou u sebe má, je jeho zbraň. Sám si zhotovil vše, co potřebuje. Nedělá si starosti s tím, jaký výcvik má prodělat. Jeho batoh váží, co váží, a on bude běžet, dokud ho nepřítel nepřestane pronásledovat. Pravý věřící se nestará o to, jak je to všechno těžké. Ví jen, že buď vyhraje, nebo zemře. Nevrací se domů v 17.00. Je doma tam, kde je. Zná pouze věc, za níž jde.

– PŘIPISOVÁNO NEZNÁMÉMU INSTRUKTOROVI SPECIÁLNÍCH JEDNOTEK AMERICKÉ ARMÁDY, FORT BRAGG, SEVERNÍ KAROLÍNA, DATUM NEZNÁMÉ

PŘEDMLUVA

Toto je román o vykoupení.

Pravý věřící zkoumá psychiku muže, který zabíjel pro svou zemi a v touze po pomstě porušil to nejposvátnější pouto, jaké ve společnosti vůbec existuje. Může takový člověk, který se sám proměnil ve stejného zabijáka, proti jakým dříve bojoval, najít klid a smysl života a naučit se znovu žít?

Tyto otázky pak nejsou nepodobné otázkám, jakým čelí vojenští veteráni z válek v Iráku a Afghánistánu, když se připravují na odchod z aktivní vojenské služby. Dokáží najít smysl dalšího života? Dokáží najít jiné poslání a může být toto poslání přínosné, pozitivní a inspirující pro celé jejich okolí?

Problémy, které provázejí veterány vracející se do vlasti, jsou četné a složité. Potýkají se s následky neustálého nasazení od 11. září a nekonečné služby v zámoří. Museli operovat v noci a za denního světla se snažili ukradnout si několik drahocenných hodin spánku. Trpí pocitem viny přeživších, kterou v nich vyvolávají vzpomínky na mrtvé přátele a spolubojovníky. Utrpěli fyzická zranění, která ovlivní celý jejich další život, i traumatická poranění mozku a sužuje je posttraumatická stresová porucha. Tyto faktory v kombinaci se závislostí na prášcích na spaní, nadměrným užíváním alkoholu a problémy v manželství vytvářejí žíravý koktejl, ze kterého je obtížné se zotavit. Pro ty, kteří prožili svůj život v neustálém stavu zvýšené ostražitosti, jak nám jej diktuje naše DNA, abychom v první linii přežili a vítězili, může být identifikace nového poslání v životě po odchodu z armády náročným úkolem. Jejich jednotka je pro ně rodina. Jednotka je smyslem života. Jednotka je domov. Návrat k manželkám, dětem, plenkám, fotbalovým tréninkům a střechám, do kterých zatéká, nemusí vždy obstát ve srovnání s adrenalinem a koncentrací při plánování a provádění operace s cílem zajmout nebo zabít nějakou vysoce ceněnou osobu v bojové zóně.

Doplnili jste zásobníky; vyměnili baterie v zařízení pro noční vidění, světlech namontovaných na zbraních a v laserech; natankovali pohonné hmoty do vozidel; prozkoumali jste vzorce chování vašeho člověka, cílovou oblast a trasy vedoucí k cíli i od cíle. Prošli jste všechny možné situace, které vás napadnou. Vzdušné prostředky budou nad vámi, protože prvky CJSOTF (Kombinovaného společného operačního týmu pro speciální operace) budou sledovat vaši činnost prostřednictvím video spojení z bezpilotního letounu Predator nebo letounu palebné podpory AC-130. Síly rychlé reakce jsou v pohotovosti, aby v případě potřeby poskytly posily. Vaše mysl je soustředěná. Váš tým je připraven, jen čeká na rozkaz k akci. Jste součástí nejzkušenějšího, nejefektivnějšího a nejúčinnějšího stroje na lov lidí, jaký byl kdy sestrojen.

Snažit se duplikovat tento život v civilu je marné. Pokusy hledat pocit z bojiště na domácí frontě mohou vyústit do neproduktivního a nezdravého jednání. To, co potřebujete, je nová mise s konstruktivním cílem, která uspokojí potřebu být součástí něčeho většího, než je člověk sám. Starý život bude vždy naší součástí, ale je třeba se posunout vpřed.

Ačkoli to jistě ovlivňuje mé psaní, nejsem už žabí muž. Místo toho na stránkách svých politických thrillerů zkoumám pocity spojené s dobou, kdy jsem se ocital v boji. Doufám, že tyto skutečné zážitky dodávají mému příběhu hloubku, nadhled a autenticitu. Sloužit své zemi jako příslušník Navy SEAL byla má práce. Už není. Svou M4 a odstřelovačskou pušku jsem vyměnil za notebook a knihovnu, protože si plním svůj celoživotní sen o psaní románů.

Na stránkách knihy Pravý věřící zkoumám podobný přechod u svého hlavního hrdiny Jamese Reece. Cítí se zodpovědný za smrt své rodiny a spolubojovníků. Připadá si zrazený zemí, které na svou čest sliboval věrnost. Co by mohlo dát jeho životu smysl? Jaké poslání by ho mohlo přimět, aby chtěl znovu žít? S těmito otázkami se potýkají i ti, kdo bojovali v horách Hindúkuše a na březích Tigridu a Eufratu, v kolébce civilizace, a i když je zde zkoumám prostřednictvím fiktivního příběhu, nejsou proto o nic méně aktuální. Všichni jsme souhrnem svých minulých zkušeností.

Rozhodující je, nakolik všechny tyto nově nabyté zkušenosti a vědomosti přetavíme v moudrost, když se v životě posouváme zase někam dál.

Vše minulé je prologem.1 Napsal William Shakespeare ve hře Bouře a je to také vytesáno na pomníku před Národním archivem ve Washingtonu.

A je to zatraceně pravdivé.

Jack Carr

Park City, Utah

18. prosince 2018

- Ačkoli se jedná o dílo náležející k literární fikci, moje minulá profese a s ní spojené bezpečnostní prověrky vyžadovaly, aby text knihy Pravý věřící prošel před svým publikováním vládním schvalovacím procesem u Úřadu ministerstva obrany pro bezpečnostní posouzení. Úpravy učiněné tímto úřadem jsou zahrnuty do pozměněného znění a vypuštěná místa zůstávají v románu začerněna.

- Pro informaci je připojen slovníček pojmů.

Prolog

Londýn, Anglie

Listopad

Ahmed si zvedl límec a proklínal sníh. Nikdy neměl rád zimu, přestože jeho rodné Aleppo bylo mnohem chladnějším místem, než si většina lidí na Západě představovala. Italské středomořské pobřeží mu v létě připadalo jako ráj a rád by se tam usadil. Jeho současní šéfové ho ale chtěli v Londýně. Ve studeném, ponurém, zasněženém Londýně. Je to dočasné, řekli mu; šest měsíců bude se sklopenou hlavou a zavřenými ústy pracovat, a pak může žít, kde se mu zachce. Měl v plánu odcestovat zpátky na jih, najít si poctivou práci a potom poslat pro rodinu.

Dnes večer měl za úkol řídit dodávku. Jeho cílem byl Kingston nad Temží, kdysi proslavený středověkými trhy, v jihozápadním Londýně. Ahmed nevěděl o svém nákladu nic bližšího a bylo mu to celkem jedno, hlavně aby byl rychle vyložený. Ať už vezl cokoli, bylo to těžké. Cítil, jak brzdy zápasí s hmotností nákladu, kdykoli zastavoval na některém z mnoha semaforů na trase. Pustil topení v bílé dodávce Ford Transit na maximum a zapálil si cigaretu. Provoz byl hrozný, dokonce i na páteční večer.

Ahmed vytáhl z kapsy mobilní telefon: 19.46. Nechal si velkou rezervu, aby se dostal na tržiště včas, ale počasí ho zpomalovalo, nemluvě o záplavě řidičů a chodců, kteří mířili na jakousi velkou veřejnou akci. Všude kolem byly děti, zachumlané do zimního oblečení a držící se za ruce s rodiči a sourozenci. Při pohledu na ně si vzpomněl na svou vlastní rodinu, která se tísnila v uprchlickém táboře kdesi v Turecku. Alespoň nebyli v Sýrii.

Dodávka se ploužila krokem, i když zmáčkl klakson, aby mu lidé udělali místo a mohl projet. Dupl na brzdy a prudce se nadechl, když ve světlech jeho reflektorů přes silnici přeběhla malá holčička v růžové huňaté bundě. Pak odbočil doleva a vjel na tržiště, zastavil dodávku před adresou, kterou mu dali v garáži, a zapnul nouzová světla. S napětím se zadíval skrz zamžená okna, aby se ujistil, že je na správném místě. Jeho šéfové byli neústupní, pokud šlo o přesnou polohu vykládky.

Z ptačí perspektivy mělo tržiště tvar velkého trojúhelníku, na jednom konci širokého a na druhém úzkého. Ahmedova dodávka zůstala stát na základně tohoto trojúhelníku, aniž by si jí spokojené davy návštěvníků tradičního vánočního trhu v německém stylu všímaly. Nákupní čtvrť byla i za normálního večera rušná, ale nyní, se sváteční akcí v plném proudu, byla plná lidí.

Na neobvyklou událost upozorňoval i článek na internetu, a rodiny z celého Londýna i okolních předměstí se sem sjížděly, aby si vše užily na vlastní kůži. Nakupující zaplnili místa před obchody, dopřávali si něco na zub v kavárnách a hospůdkách a procházeli se mezi stánky, kde se prodávalo všechno od čepic a šál až po horký svařák, teplé preclíky, louskáčky, svícny a tradiční dřevěné ozdoby. Už tak okouzlující městský trh nyní vypadal jako alpská vesnička se zasněženými stánky ve tvaru písmen A, ověšenými světýlky. Nad vším se tyčil obrovský vánoční strom.

Ahmed se rozhlédl a neviděl ani stopu po mužích, kteří měli vyložit náklad.

V té zácpě se museli zdržet, pomyslel si, když podle instrukcí vytočil číslo na svém telefonu a netrpělivě čekal na odpověď.

„Allo.“

„Ana Hunak.“

„Aintazar.“

Linka ohluchla. Ahmed se podíval na LCD displej, aby zjistil, jestli se hovor přerušil, nebo jestli druhý volající jednoduše zavěsil. Pokrčil rameny.

Výbuch byl ohlušující. V zasněžených dlážděných ulicích tržiště se nacházely tisíce nakupujících a ti z nich, kteří byli nejblíže dodávce, se po detonaci jednoduše vypařili. Ti měli štěstí. Ocelové šrapnely, které byly ve výbušném zařízení, se rozlétly a zabodávaly do davu jako tisíce směrových protipěchotních min. Zabíjely, mrzačily, drtily a amputovaly všechno, co jim stálo v cestě, a likvidovaly budoucí generace, ještě než se vůbec zrodily. Z radostného vánočního setkání se stala děsivá válečná zóna. Mezi troskami ohořelých dřevěných nákupních stánků, rozbitého skla, změtí visících světel a rozbitých stolů byly rozmetány desítky mrtvých a umírajících.

Ti, kteří se mohli pohybovat a nebyli zcela omráčeni předcházející tlakovou vlnou, se vyděšeně hrnuli k vrcholu trojúhelníkového tržiště a spěchali, aby unikli masakru. Únikový prostor se výrazně zúžil a byl nyní poset troskami z tržiště, které tam vytlačila síla vysoce explozivní nálože. Ulici zavalenou troskami navíc ještě více zúžila auta neoprávněně zaparkovaná v ústí trojúhelníku. Lidská vlna se rychle zahustila a zastavila v úzkém hrdle z domů, aut a trosek. Zpanikařený dav se tlačil, strkal a dral dál jako splašený dobytek. Děti byly ušlapány pod nohama starších, slabí zůstali opuštěni silnými. Zmatek dosáhl takových rozměrů, že si zprvu málokdo všiml střelby.

Dva muži s kulomety PKM sovětské výroby pálili do davu z plochých střech dvoupatrových domů, každý z jedné strany úzkého hrdla. Střely ráže 7,62×54 mm se draly masou lidí a trhaly těla, která jim stála v cestě. Lidé dole, z nichž mnozí už byli zraněni smrtícím výbuchem dodávky, neměli šanci uniknout. V davu byli namačkáni tak těsně na sebe, že ani mrtví nepadali k zemi, ale drželi se vzpřímeně jako klacíky v neúprosně se valící lidské vlně. Oba střelci měli spojených několik nábojových pásů, aby nemuseli znovu nabíjet, a ocelový déšť bušil do lidí dole, dokud útočníkům nedošla munice. Střelba trvala přes minutu. Pak muži odhodili prázdné zbraně, jejichž hlavně byly rozžhavené doběla od vytrvalé palby, a zamířili dolů do chaosu pod nimi. Když se dostali na ulici, která byla ještě před chvílí plná radosti ze svátků, všude tekly stružky krve.

Záznamy z bezpečnostních kamer později ukázaly, jak se oba muži přesunuli na opačné konce tržiště a našli si na ulici pozice, kterými by se s největší pravděpodobností vydali první záchranáři, aby ošetřili zraněné. Vmísili se mezi mrtvé a více než hodinu čekali, než odpálili sebevražedné vesty připevněné na vlastních tělech, čímž zavraždili policisty, hasiče, zdravotnický personál a novináře a nastavili Evropě jednadvacátého století novou laťku úrovně teroru.

• • •

Sedm set kilometrů odtud na jihovýchod se Vasilij Andrenov díval na řadu čtyř obřích plochých monitorů před sebou a obdivoval celý ten zmatek. Ve zprávách zaznělo, že jde o nejděsivější teroristický útok v historii Anglie. Od vrcholu bleskové války v roce 1940 nebylo při jediné události zabito tolik Londýňanů. To, že počet obětí přesáhl tři stovky a očekávalo se, že bude dál stoupat, ho zřejmě neznepokojovalo. Ještě méně ho trápilo, že polovinu zabitých tvořily děti a že v celém Londýně není dost traumatologických center, aby si poradila s počtem zraněných.

V místnosti panovalo naprosté ticho. Andrenov to tak měl raději. Četl si zprávy na lištách u dolních okrajů obrazovek a usrkával vodku. Média byla na místě dříve, než se podařilo evakuovat mnoho zraněných; jejich vozy se satelitními vysílači dál přispěly k dopravní zácpě a zpomalily postup nepřetržitého proudu sanitek vyslaných z celého Londýna v souladu s městským plánem reakce na mimořádné události.

Zatímco diváci z celého světa sledovali v šoku a hrůze to, co média rychle označila za „britské 11. září“, Rusův výraz se nezměnil. Nezrychlil se mu dech ani se nezvýšil krevní tlak. Jen pohledem přejížděl z obrazovky na obrazovku a zpracovával informace stejným způsobem, jakým je zpracovával výkonný počítač na stole před ním. To by samo o sobě nebylo příliš pozoruhodné, nebýt toho, že Vasilij Andrenov byl onoho prosincového večera za krveprolití v ulicích Londýna zodpovědný.

Andrenov přesunul pohled od násilné podívané, kterou nabízela televizní stěna jeho osobního řídicího centra, dolů k počítači a zkontroloval, zda jsou nastaveny správné akcie, aby se s nimi začalo spolu s otevřením trhů po celém světě v pondělí ráno automaticky obchodovat. Ujistil se, že je vše v pořádku, a naposledy se dlouze zadíval na nový Londýn, který právě stvořil, než se uložil k brzkému spánku. Příští pondělí se měl Vasilij Andrenov stát nesmírně bohatým mužem.

ČÁST PRVNÍ

ÚTĚK

KAPITOLA 1

Na palubě Bitter Harvest

Atlantský oceán

Listopad

Existuje důvod, proč rekreační námořníci nepřeplouvají Atlantik, když ze severu přichází zima. Je to totiž pořádně drsná cesta. Nadporučíka Jamese Reece pobavilo, když mu došlo, že má coby námořní důstojník jen minimální zkušenosti s tím, jak se plavit s lodí na otevřeném moři. Špatnou zprávou bylo, že rozbouřené moře činilo plavbu nebezpečnou a fyzicky vyčerpávající. Dobrou naopak to, že silný vítr cestu znatelně zkrátil a výrazně snížil riziko, že Reece bude objeven. Během několika dní po vyplutí z Fishers Islandu u pobřeží Connecticutu se Reece naučil řídit patnáct metrů dlouhou jachtu Beneteau Oceanis (rodinou, od níž si ji vypůjčil, byla pokřtěná Bitter Harvest – Trpká sklizeň ) a úkony spojené s ovládáním plavidla se mu staly víceméně rutinou. Systém automatické identifikace lodi majitelé vypnuli, aby ho bylo těžší najít, pokud by ho snad někdo ve středním Atlantiku hledal. Stále ale měl zařízení GPS Garmin 401 připevněné na pažbě útočné pušky M4. Používal je však střídmě, aby šetřil energii baterie, a s pomocí palubních map a kompasu dokázal sledovat postup plavby.

Nebylo to dokonalé, ale dávalo mu to dobrou představu o jeho poloze. A rozhodně to bylo lepší než se snažit využívat polohu hvězd, protože obloha byla často zatažená. Jachta měla na palubě malou námořní knihovnu spolu s moderním sextantem a Reece trávil volné chvíle tím, že se učil novým dovednostem. Neměl v hlavě přesný cíl a ani si nemyslel, že by ho potřeboval: smrtelný nádor na mozku, který mu nedávno diagnostikovali, ho jistě brzy přivede na onen svět.

Ještě před několika měsíci vedl Reece jednotku SEAL – Tým Sedm – na misi v Afghánistánu, jež skončila katastrofou. On a jeho tým byli záměrně vysláni do léčky, kterou nastražili jejich vlastní zkorumpovaní nadřízení. Jeho muži a později i těhotná manželka a dcera byli zavražděni, aby se zakryly vedlejší účinky experimentálního léku. V pozadí byla spousta peněz a spiknutí vedoucí až do nejvyšších pater washingtonského mocenského aparátu. Oněmi vedlejšími účinky byly nádory na mozku, přesně takové jako ten, který rostl v Reeceově hlavě. Byl odhodlán se pomstít a vydal se na osamělou misi, která za sebou zanechala od pobřeží k pobřeží spoustu mrtvých. Nyní se ocitl na otevřeném oceánu, na míle vzdálený od smrti a zkázy, které způsobil na americké půdě.

Vnitřní prostor lodi Bitter Harvest byl určen pro mnohem více osob, než byla Reeceova jednočlenná posádka, takže mu v podpalubí zbývalo dost místa. Loď byla vybavena obrovskými zásobami jídla, které zaplnily velkou část kuchyňky a téměř celou druhou kajutu. Připomnělo mu to, jak byl několikrát během výcvikových akcí na rychlých útočných ponorkách. Tahle plavidla si dokázala sama vyrábět čistý vzduch a vodu, jediným omezením zůstávalo jídlo. Muži na ponorkách tak doslova šlapali po zásobách jídla. Jeho zásobu dvou set litrů paliva doplňovaly plastové kontejnery s pohonnými hmotami připevněné k zábradlí paluby. I přesto si dával pozor, aby snížil spotřebu na minimum.

Vítr nahoře kvílel a Reece se při nepřetržitém řízení plavidla zachumlal do nejteplejších vrstev oblečení, jaké měl. I po prostudování manuálu měl problém důvěřovat autopilotovi NKE Marine Electronics. Zařízení stále vyžadovalo, aby byl každých dvacet minut na palubě. Manuál výrobce připomínal, že za příznivých podmínek má člověk při rychlosti pěti uzlů dvacet minut k obzoru. Co je za ním, to nikdo neví. Nebyl si jistý, jak dlouho bude žít, ale raději by nezemřel v mrazu, a tak nabral kurz na jih směrem k Bermudám. Bolesti hlavy přicházely a odcházely v náhodných intervalech, ale i s nedostatkem dobrého spánku se stále ještě cítil lépe než v poslední době. Sám na moři se nedokázal ubránit úvahám o několika posledních měsících, o cestě odplaty plné násilí, která ho dovedla až do tohoto relativně klidného místa v Atlantiku. Hvězdná klenba mu připomínala dceru Lucy a nekonečné moře zase jeho ženu Lauren. Lucy bývala hvězdnou oblohou ve chvílích, kdy se jim podařilo uniknout světelnému smogu jižní Kalifornie, fascinována a Lauren vždycky milovala vodu. Reece se snažil soustředit na hezké chvíle, které s nimi prožil. S dvěma lidmi, které měl na tomto světě nejraději. Se vzpomínkami na radost ale přicházely také vzpomínky na chvíle nesnesitelné bolesti. Pronásledovaly ho obrazy jejich předčasné a krvavé smrti pod hlavněmi útočných pušek AK, jejichž terčem měl být on sám. Vše nastrojené a řízené finanční a politickou mašinérií, kterou pak Reece kousek po kousku zlikvidoval.

S pocitem viny si vzpomněl na Katie. Osud nebo božská prozřetelnost přivedla investigativní novinářku Katie Buranekovou do jeho života přesně ve správný čas, aby mu pomohla rozkrýt spiknutí, které vedlo ke smrti jeho týmu a rodiny. Během jejich krátkého přátelství toho spolu hodně prožili, ale to, jak ji opustil, jeho poslední slova a činy… to ho drásalo. Zajímalo by ho, jestli to pochopila, nebo jestli v něm vidí zrůdu, která se jen touží pomstít a nebere ohled na ty, kteří zůstávají v jejích krvavých stopách.

Bratrství byl v ve speciálních jednotkách často používaný pojem, jehož obsah byl v předchozích měsících, kdy se Reeceovi rozpadl život, prověřen až do krajnosti. Své bratry ve zbrani ztratil, když byla jeho jednotka přepadena ze zálohy v temných afghánských horách. A na domácí frontě ho zradil jeden z jeho nejbližších přátel. S mrtvými vojáky a rodinou a se smrtí šeptající mu do ucha se stal Reece stejným psancem, proti jakým posledních šestnáct let bojoval. Stal se svým vlastním nepřítelem. Jako každý vyhnanec potřeboval bezpečné útočiště, kde by se mohl sebrat, doplnit výzbroj a naplánovat další postup. Potřeboval se vrátit ke svým vlastním kořenům.

• • •

Jeho nejbližší přítel mu nedávno vyšel vstříc, když ho Reece nejvíc potřeboval. Pomohl mu s útěkem z New Yorku a vyslal ho na misi na ostrov Fishers Island, aby zabil poslední spiklence na svém seznamu. Raife Hastings neváhal, když ho Reece požádal o pomoc, a riskoval pro svého bývalého spolubojovníka všechno, aniž by žádal cokoli na oplátku.

Poznali se na ragbyovém hřišti na univerzitě v Montaně na podzim roku 1995, Reece hrál krajního středního hráče a Raife byl jako hráč s číslem osm zdaleka nejzkušenější člen mužstva. Ragby bylo na začátku devadesátých let pro většinu Američanů neznámým sportem, takže s ním spojená komunita a kultura nebyla velká. Žertem se o nich říkalo, že jsou partou ochlastů, kteří mají problém s ragby.

Raife, který byl o ročník výš než Reece, se choval vážně jako někdo, kdo je dvakrát starší než ostatní. Stopa přízvuku, který Reece nedokázal zařadit, naznačovala minulost kdesi za hranicemi Severní Ameriky. Jelikož Reece rychle omrzely tradiční večírky spojené s vysokoškolským životem, všiml si, že Raife tráví volný čas buď studiem péče o divokou přírodu v knihovně, anebo sám vyjíždí ve svém Jeepu Scrambler na průzkum montanského vnitrozemí.

Když Reece usoudil, že se dostal do bodu, kdy si díky zdatnosti na hřišti zaslouží trávit nějaký čas s kapitánem týmu, rozhodl se vyzvídat. Na jednom z legendárních večírků jejich ragbyového mužstva v Raifeho domě mimo kampus k němu Reece přistoupil.

„Pivo?“ zeptal se Reece, aby ho bylo přes hudbu slyšet, a natáhl ruku s červeným kelímkem naplněným před chvíli venku ze sudu.

„Ne. Mám všechno, kámo,“ odpověděl Raife a zvedl sklenici s tekutinou, kterou byla podle Reeceova odhadu whisky.

„Pěkný jelenec,“ poznamenal Reece a kývl na kůži z jelence ušatého, která mohla podle Reeceova odhadu měřit přes pět metrů.

„Jo, jasně. To byl parádní lov. V Breaks. Byl to chytrý starý jelen.“

„Ty pocházíš odtamtud?“

„Jo. Nejbližší město od nás je Winifred.“

„Tam nahoře je to neuvěřitelná země. Ale díky ragby ty končiny známé nejsou. Kde jsi žil předtím?“

Raife zaváhal, napil se a odpověděl: „V Rhodesii.“

„Rhodesie? Myslíš Zimbabwe?“

Raife zavrtěl hlavou. „Nedokážu se přinutit, abych jí tak říkal.“

„Proč?“

„Marxistická vláda krade farmy, které patřily tamním rodinám po celé generace. To je důvod, proč jsme přišli do USA, ale to bylo, když jsem byl ještě dítě.“

„Panejo, tak o tom se tady moc nemluví. Můj táta strávil v Africe nějaký čas, než jsem se narodil. Nemluví o tom, ale na poličce v pracovně měl knížku o speciálních jednotkách Selousovi skauti, kterou jsem četl na střední škole. Ti chlapi byli drsní.“

„Ty víš o Selousových skautech?“ Raife překvapeně vzhlédl.

„Jo, můj táta byl v armádě, jako žabák ve Vietnamu. Přečetl jsem snad všechny vojenské knížky o speciálních operacích, které se mi dostaly do ruky.“

„Můj táta u nich byl, když jsem byl malý,“ odtušil Raife. „Skoro jsme ho neviděli, dokud neskončila válka.“

„Vážně? Páni! Můj táta byl taky často pryč. Když skončil u námořnictva, začal pracovat na ministerstvu zahraničí.“

Raife se na svého mladšího spoluhráče podezřívavě podíval. „Zmínil ses o tom jelenci. Ty lovíš?“

„Chodil jsem s tátou na lov, kdykoli k tomu byla příležitost.“

„Tak to bychom to mohli udělat pořádně. Dopij to pivo,“ řekl a vytáhl láhev whisky s etiketou, kterou Reece neznal, a nalil jim oběma na pár prstů nápoje.

„Na co se napijeme?“ zeptal se Reece.

„Můj táta vždycky říkal,Na kluky‘. Měl to z doby, kdy sloužil u Selousových skautů.“

„No, pak je to dost dobré i pro mě. Tak na kluky.“

„Na kluky,“ přikývl Raife.

„Co to je?“ zeptal se Reece, kterého překvapilo, jak hladce mu nápoj sklouzl do hrdla.

„Něco, co mi dal táta, než jsem odjel na jih. Jmenuje se to,Tři lodě‘. Z Jižní Afriky. Myslím, že tady se to sehnat nedá.“

Povzbuzen tím, co se zdálo být začátkem nového přátelství, a lehce promazán whiskou začal obvykle stoický Raife vyprávět o tom, jak vyrůstal v Africe, o jejich farmě v tehdejší Rhodesii, o přestěhování do Jihoafrické republiky po válce a o jejich následné imigraci do Spojených států.

„Zítra brzy ráno vyrážím na lov. Mám povolenku na losy. Chceš jet?“

„Jdu do toho,“ odpověděl Reece bez váhání.

Další den ráno ve 4.30 byli oba na cestě. Reeceovi bylo jasné, že jeho ragbyový kapitán je seriózní lovec, který pronásleduje jeleny a losy se stejným nasazením, jaké uplatňuje v posluchárně i na hřišti. Reece se nikdy nesetkal s nikým, kdo by měl Raifeho instinkt pro svět přírody; bylo to, jako by byl její součástí.

Jak se podzim měnil v zimu, vyráželi po vyučování ve čtvrtek odpoledne a lovili od svítání do soumraku, na zádech si nosili složené luky a minimalistické tábornické vybavení. Raife se vždycky prodíral dál od místa, kde byla stezka, hlouběji do lesa, výš do hor. Sotva spolu mluvili, aby nerušili zostřené smysly, a brzy dokázali číst myšlenky toho druhého podle řeči těla, signálů rukou a jemných změn ve výrazu tváře.

Během jedné z jejich výprav na podzim Reece za posledních zbytků světla zastřelil na dně kaňonu mohutného losího samce. Bylo to v neděli večer a druhý den ráno měli oba vyučování, které nemohli zmeškat. Při svitu čelovek samce rychle zbourali, a pak ho vynášeli na zádech nahoru. Při každé cestě měli v batozích skoro půl metráku masa. Trvalo jim tři hodiny, než vyšli ze dna a vrátili se k výchozímu bodu stezky, kde maso pověsili a vydali se zpět pro další. Dřeli celou noc a neměli za sebou ani vteřinu spánku, když se vpotáceli do posluchárny s oděvy nasáklými zaschlým potem a losí krví. Dokonce i v Montaně to vyvolalo odměřené pohledy jejich profesorů a spolužáků. Toho rána si díky svému vzhledu vysloužili přezdívku „Pokrevní bratři“ a ta jim zůstala po zbytek vysokoškolských let.

Aby mohli uskladnit obrovské množství masa, které si během sezony z divočiny donesli, přidal Raife do své garáže další mrazicí box. Během chladnějších zimních dnů se zdokonalovali v přípravě zvěřiny. Jejich „zvěřinové hostiny“ se staly společnými akcemi, na které spolužáci přinášeli vlastní přílohy a dezerty, jež pak konzumovali s losí svíčkovou, jelení pečení nebo kachními prsíčky, které Pokrevní bratři pečlivě připravili. Zprávy o podávání domácího alkoholu se nikdy tak úplně nepotvrdily.

Na jaře příštího roku Reece navštívil Raifeho rodinný ranč u Winifreda a byl ohromen rozlehlým pozemkem. V žádném případě nebyl přehnaně velký, ale bylo zřejmé, že Hastingsovi si vedou dobře. Vysvětlovalo to Raifův džíp a bydlení v domě mimo kampus. Pan Hastings vysvětlil Reeceovi, že si s sebou do Montany přivezl postupy, které se naučil při chovu dobytka v Rhodesii. V Africe neměli vždy možnost přihazovat na dražbách, aby získali drahé, dobře vyšlechtěné krávy, a často se jim stávalo, že se museli starat o slabý nebo dokonce nemocný dobytek. Zatímco ostatní lidé z rančerské komunity v Montaně nadále platili na aukcích vysoké částky za registrované krávy, jen aby byli zaskočeni, když se situace na trhu změnila, Hastingsovi kupovali méně žádané kusy, které pak vykrmovali. V podstatě tak lacino nakupovali a draze prodávali. Když museli ostatní rančeři prodávat části svého majetku, Hastingsovi měli pevnou finanční základnu a mohli za nízké ceny nakupovat – ani ne tak proto, aby mohli chovat více dobytka, ale aby svůj majetek diverzifikovali. Nově nabytá půda jim umožnila rozšířit portfolio o pronájem a provozování myslivosti, zatímco hodnota téže půdy rostla. Vybudovali si dobrou pověst rodiny, která se vyzná v oboru a rozumí půdě.

Následující tři roky byli Pokrevní bratři nerozluční. Na podzim lovili, v zimě lyžovali a na jaře šplhali po skalách a jezdili na kajaku. Právě během návštěvy u rodiny Reeceových v Kalifornii se Raife rozhodl vstoupit do námořnictva. Jeho vlastní otec mu vštípil hlubokou úctu k adoptivní zemi a díky vojenské službě jeho rodiny ve válce v rhodéské buši mu to připadalo jako naplnění rodinné povinnost. Když mu pan Reece řekl, že výcvik v SEAL je jedním z nejtěžších, jaké kdy moderní armáda vymyslela, rozhodl se Raife, že podrobí sám sebe testu ve zkoušce ohněm známé jako BUD/S.

K jedinému odloučení Pokrevních bratrů docházelo v létě, kdy Raife jezdil pracovat na rodinnou farmu v Zimbabwe. Jeho otec chtěl, aby si syn udržel spojení se svými kořeny prací ve strýcově loveckém týmu ve staré vlasti. Raife se cítil nejlépe po boku stopařů, jejichž schopnosti a instinkt pro čtení zvířecích stop hraničily s nadpřirozenem. S nimi se Raife zdokonaloval v životě v africké divočině a také v místním jazyce šona.

Jednoho léta během studia na vysoké škole odcestoval Reece do Zimbabwe a strávil měsíc prací v buši po boku svého přítele. V táboře zastávali podřízené postavení, a tak nebyla ani jejich práce nijak oslnivá. Měnili pneumatiky, udržovali terénní vozy nebo pomáhali v kůlně při stahování kůže. Těsně před posledním týdnem Reeceova pobytu za nimi po obzvlášť náročném dni v terénu přišel Raifeho strýc a podal jim dokument na žlutém papíru. Byl to zbytek jejich kvóty – zvířata, která museli podle rozhodnutí biologů dohlížejících na rezervaci do konce roku ulovit, ale která se jejich klientům nepodařilo během sezony skolit. Nadešla chvíle, aby hoši z Montany vyrazili na lov a naplnili masem chladicí boxy, které sloužily jako zásobárny potravy pro stovky dělníků zaměstnaných u Hastingsových, pro které pěstovali tabák, starali se o dobytek nebo se podíleli na provozu safari.

„Vezměte si Cruisera a stopaře. Máte to na povel, jenom nic nepodělejte, dobře?“

• • •

Reeceovo vzpomínání přerušil studený vítr, který mu ovanul tvář. Vzhlédl a na obzoru spatřil frontu, která se rychle pohybovala jeho směrem. Byly dnes ráno červánky? Něco ho na téhle bouři znervózňovalo. Možná byla dokonce silnější než ta, kterou proplouval na začátku cesty. Oblékl si pláštěnku a ujistil se, že všechno na palubě je dobře zabezpečené. Zvykl si nosit na palubě bezpečnostní lano a zkontroloval, jestli je na obou koncích připojené. Až bouře udeří, Reece stáhne plachty, aby ji přečkal, ale zatím udělal obrat, aby plně využil sílu větru, a pak zamířil do podpalubí uvařit si kávu. Čekala ho dlouhá noc.

Když bouře udeřila, nešlo to přehlédnout. Střecha kabiny bránila většině deště, aby se dostal až do kokpitu, ale zůstat suchý nebylo možné. Reece stáhl a schoval plachty, aby je ochránil před ničivým větrem, takže jachta se nyní pohybovala díky motoru. Zkušený námořník by dokázal využít sílu bouře, ale Reece neměl pocit, že riziko stojí za potenciální odměnu v podobě vyšší rychlosti. O navigaci se v tuto chvíli tolik nestaral, jeho cílem bylo překonat bouři bez výraznějšího poškození plavidla. Pokud přežije, zjistí, kde se nachází. Obloha se zatáhla a moře se divoce rozbouřilo. Nejvíce ho znervózňoval fakt, že nedokázal předvídat, kdy přijde další velká vlna.

Nedokázal se ubránit vzpomínce, jak se před lety naposledy ocitl na rozbouřeném moři, když se v severní části Arabského zálivu řítil k tankeru třetí třídy. I tehdy byla tma, těsně po půlnoci, a bojová plavidla řízená zkušenými námořníky ze Speciálního lodního týmu č. 12 pronásledovala svůj cíl, zatímco ten mířil nejkratší cestou do íránských vod. To bylo před několika lety a Reece byl tehdy obklopen týmem, těmi nejlepšími muži v oboru. Teď byl úplně sám.

Ačkoli jeho rodokmen sahal až k vikingům ze starého Dánska, usoudil Reece, že pokud někdy existovaly genetické vlohy pro námořní plavbu, pak se od devátého století zcela jistě rozředily. Přes pravobok tekla do jachty neustále voda, ale čerpadla dělala, co mohla, a udržovala v podpalubí Bitter Harvest sucho. Loď se houpala jako hračka ve víru větru a vody a Reeceův život byl zcela vydán na milost a nemilost živlům a zručnosti lodních konstruktérů. Dokonce i s moderním plavidlem to byly děsivé podmínky. Reece si představil své severské předky, jak podnikali podobné plavby na otevřených dřevěných drakkarech, a usoudil, že byli mnohem zkušenější než on. I tak ho ale napadlo, že s dlouhými vlasy a vousy nasáklými deštěm a mořskou vodou by na některé z jejich dlouhých lodí celkem zapadl. Byl zvědavý, jakou oběť by jeho předkové nabídli, aby si udrželi přízeň Aegira, severského vládce moří, který rád stahoval lidi a jejich lodě do hlubin.

Právě když si byl Reece jistý, že moře už nemůže být zběsilejší, bouře ještě zesílila. Loď se vznesla vzhůru, když tu se zablesklo, blesk ozářil hladinu a Reece si byl na zlomek vteřiny jistý, že to nebude nádor, co ho zabije. Mířil přímo proti hřebenu vlny, která se tyčila nad stěžněm jeho jachty.

Loď se jako vozík na horské dráze zastavila na vrcholu vlny, a pak se řítila dolů do temného moře pod sebou. Reece si připadal jako ve stavu beztíže, když oběma rukama svíral kormidelní kolo z nerezové oceli. Připravoval se na náraz a z plných plic řval jako zvíře. Všech patnáct tun jachty Bitter Harvest se s ohlušujícím nárazem zřítilo do koryta pod vlnou a Reeceovo tělo narazilo do kormidelního kola se silou, jakou řidič narazí do volantu při čelním nárazu. Úder ho doslova vypnul.

Studená vlna, která se převalila přes boční stěnu, ho navrátila k vědomí. Zjistil, že leží na palubě mezi kormidelními stanovišti a tvář mu pulzuje bolestí po střetu s kormidelním kolem. Rukou si instinktivně sáhl na obličej, a když ji odtáhl, byla mokrá od krve, která v lijáku téměř okamžitě zprůsvitněla. Na hlavě měl otevřenou ránu a přerazil si nos, ale byl naživu. Kýl lodi vydržel. Chytil se kormidelního kola, aby se vytáhl na nohy a znovu zaujal místo u kormidla. Do očí mu tekla krev, ale tak jako tak by toho moc neviděl. Soustředil se, aby udržel kompas orientovaný na jih a aby proplul bouří co nejrychleji. Situace se příliš nezlepšila, ale nezdálo se ani, že by se zhoršila. Doufal, že mohutná vlna, na které se projel, byla vyvrcholením bouře. Možná se jen přizpůsoboval podmínkám, ale zdálo se mu, že se počasí trochu zmírňuje. Po několik následujících hodin si Reece střídavě otíral krev z očí, kontroloval kurz, upravoval nastavení lanoví a znovu si otíral krev. V nose mu pulzovala bolest a v otevřené ráně na čele ho štípalo, když na ni dopadaly slané spršky vody vrhané nemilosrdnými atlantickými větry.

KAPITOLA 2

Údolí Save

Zimbabwe, Afrika

Srpen 1998

Reece toho dopoledne zastřelil velmi působivě vyhlížejícího samce spirálorohé antilopy kudu, které mnozí pro její nepolapitelnost přezdívají „šedý duch“. S Raifem a stopaři pronásledovali zvíře od svítání a starý samec nakonec udělal tu chybu, že se zastavil, aby se podíval, co ho vlastně sleduje. Naložit téměř tři metráky těžké zvíře na korbu malého pick-upu byla výzva, ale díky vynalézavosti stopařů a navijáku Cruiseru se jim to podařilo. Když se blížili k obytnému domu na farmě, měli na tváři bezstarostné úsměvy mládí. Raife řídil a Gona, mladší stopař, seděl vedle něj a dával pozor na okolí, zatímco Reece a starší stopař se vezli na vysokém sedadle přivařeném ke korbě. Popíjeli pivo a užívali si krásy přírody.

Když ale projeli zatáčkou a dům se objevil na dohled, Raife okamžitě poznal, že něco není v pořádku. Na upraveném trávníku před hlavní budovou byly chaoticky zaparkovány tři otlučené pick-upy a po dvoře se poflakovala skupina asi tuctu mužů, z nichž většina byla viditelně ozbrojena. Raife zajel přímo k cizím vozům a zastavil těsně před neznámými lidmi.

Reece se na sedadle na korbě cítil zcela nechráněný a pozoroval skupinu, jejíž chování bylo zjevně nepřátelské, a přemýšlel, co se děje. Počítal muže, všímal si, kolik z nich má zbraně, a pohlédl na pušku ráže.375 H&H, která ležela vodorovně ve stojanu těsně před jeho koleny. Počty nebyly dobré.

Raife vetřelcům řekl cosi v šonštině, ale ti ho ignorovali. Stopaři se na svých místech hrbili jako psi, kterým někdo vyhuboval, a upírali pohledy na vlastní nohy. Reece se naučil během posledního měsíce důvěřovat jejich úsudku a usoudil, že oční kontakt s návštěvníky není dobrý nápad.

Jejich oblečení se pohybovalo od fotbalových dresů po rozedrané smokingové košile. Zdálo se, že jejich jedinou uniformitou je, že žádné uniformy nemají. Většina z mužů vypadala, že je jim pod nebo něco málo přes dvacet. Zbraně, které měli u sebe, byly směsicí útočných pušek AK, brokovnic, mačetám podobných pangasů a starých otlučených loveckých pušek. Reece netušil, co jsou tihle mladíci zač, ale poznal, že nejsou naladění přátelsky. Po několika okamžicích se z domu vynořil Raifeho strýc následovaný zhruba stejně starým mužem. Na rozdíl od ostatních měl tento muž nadváhu a byl dobře oblečený. Měl na sobě pilotní sluneční brýle Ray-Ban a fialovou hedvábnou košili se zapnutými knoflíky a krátkými rukávy.

Na krku mu visel tlustý zlatý řetěz a na nohou měl něco, co vypadalo jako mokasíny z krokodýlí kůže. Jeho opuchlé prsty vyndaly z úst napůl vykouřenou cigaretu, kterou odhodil stranou, a pak se pomalu procházel po verandě Hastingsových, jako by mu dům patřil. Bylo zřejmé, že tohle je šéf.

Když se objevil, mladší muži zvedli hlavu, jejich sebedůvěra narostla a agresivita se zvýšila. On byl alfa samec a oni byli smečka. Chlap zamířil přímo k bílému pick-upu a jeho smečka se držela za ním. Nevšímal si Reece, přistoupil k okénku na straně řidiče a řekl v šonštině cosi, čemu Reece nerozuměl. Když mu Raife záměrné odpověděl v jeho rodném jazyce, tlouštík vytrhl zpoza opasku nataženou a zajištěnou pistoli. Stejnou míval ve své sbírce i Reeceův otec. Browning Hi-Power ráže 9 mm. Muž přiložil ústí hlavně k Raifeho hlavě s prstem líně spočívajícím na spoušti. Reece se podíval na pušku v držáku, ale věděl, že se k ní nemá šanci dostat včas. Málokdy v životě se cítil tak bezmocný, ale rozhodl se, že pokud Raife skončí zastřelený, jeho vrah ho dlouho nepřežije.

Zdálo se, že muž držel Reeceovu příteli pistoli u hlavy celou věčnost. Na zpoceném zápěstí mu volně visel zlatý náramek. V Reeceově mysli se celá epizoda odehrávala jako zpomalený záběr. Stopař vedle něj se šeptem modlil a Reece se přistihl, že přemýšlí, jaké náboženství asi vyznává. Raifeho strýc stál deset metrů od něj a nemohl proti ozbrojeným vetřelcům vůbec nic dělat.

Nakonec se muž naklonil těsně k Raifeho tváři, v očích se mu zle zablýsklo, a pak zašeptal „ pif-paf“, zatímco zvedl hlaveň v předstíraném zpětném rázu. Zasmál se hlubokým hrdelním smíchem, břicho se mu v drahé košili natřásalo, a otočil se čelem ke svým mužům. Ti mu odpověděli také smíchem a ti, kteří měli zbraně, vypálili do jasně modré oblohy výstřely, které měly nahnat všem kolem strach. Velitel vetřelců svým mužům pokynul pistolí směrem k vozidlům a všichni rychle nasedli. Jeden z nich podržel dveře na straně spolujezdce, aby šéf mohl vtáhnout svou objemnou postavu na sedadlo.

Kola vozů se protočila a vyryla hluboké rudé koleje do trávníku. Rich Hastings zavrtěl hlavou a cedil přitom kletby na adresu ozbrojenců.

„Zatracení parchanti!“

Raife otevřel dveře a přistoupil ke strýci. Tvářil se, jako by se ho letmé setkání s hrozbou smrtí nijak nedotklo. „Co to sakra bylo za lidi, strýčku Richo?“

„Váleční veteráni.“ Vyslovil to rychle jako jediné slovo.

„Váleční veteráni? Ti chlapi vypadali příliš mladě na to, aby se aspoň narodili v době, kdy válka skončila.“

„Prostě si tak říkají. S válkou nemají nic společného. Mugabe a jeho lidé udržují revoluční rétoriku, aby si nikdo nevšiml, že zemi nesmyslně rozkrádají. Je to prostě a dobře banda zlodějů. Vyděrači.“

„Co chtěli?“

„Peníze. Jak jinak. Nakonec budou chtít celou farmu, ale teď se spokojí s výpalným. Nejradši bych ty parchanty zastřelil, ale v to doufá vláda. Posílají tyhle bandy, aby obtěžovaly majitele půdy, protože vědí, že když se budeme bránit, můžou pak hned utíkat za mezinárodními médii s výkřiky o kolonialismu. Kromě toho, kdybych se bránil, armáda by to tady do večera obsadila.“

„A co policie?“ ozval se Reece. Jeho mysl formovaná v Americe byla tou nespravedlností šokována.

„Policie? Policie jim nejspíš řekla, jak se sem dostat. Ne, hoši, nemůžeme toho moc dělat. Jen jim zaplatit výpalné a vydržet, dokud to půjde. Já bych se mohl třeba zítra přestěhovat do USA a jít pracovat pro tvého otce, Raife, ale co by se stalo s tímhle místem? Tahle farma patří naší rodině už sto padesát let. Nehodlám ji opustit. Zaměstnáváme tu přes sto lidí. Myslíš, že se o ně ti parchanti postarají? Vždyť tu provozujeme vlastní školu, proboha.“

Tehdy dvacetiletý Reece si nebyl jistý, co si má myslet, i když si uvědomoval, že pochází z výrazně odlišné kultury. Na jedné straně zde bylo domorodé obyvatelstvo, které si zvolilo vůdce, jehož většina světa považovala za legitimního, ačkoli už se ozývaly hlasy hovořící o zmizení a vraždách těch, kteří se postavili proti nyní již etablovanému diktátorovi. Na druhé straně tu byla zavedená vlastnická práva rodin, které se v minulosti usadily se souhlasem britské koruny na svých farmách a více než sto let na nich legálně žily. Obě strany věřily, že jsou v právu, a žádná z nich nebyla ochotná ustoupit. Mladým Američanům se zdálo, že podmínky jsou zralé na válku.

KAPITOLA 3

Na palubě Bitter Harvest

Atlantský oceán

Listopad

Reece se nyní nacházel za bouří a moře se zklidnilo ze smrtícího na pouze divoké. Zapnul GPS a zaznamenal svou polohu. Bouře ho posunula o kus na jih, což byla dobrá zpráva, a tak se rozhodl napnout plachty, aby šetřil palivo. Když měl vše víceméně pod kontrolou, nastavil autopilota a poprvé po době, která mu připadala jako několik dní, se vydal do podpalubí. Podíval se do zrcadla a nedokázal se ubránit smíchu, když spatřil rozcuchanou postavu, která mu pohled oplatila. Rána na čele přestala krvácet, ale nejspíš by potřebovala zašít. Pár mašliček bude muset stačit. Oba oční důlky měl oteklé v důsledku zlomeného nosu a byly na nejlepší cestě zčernat. Vlasy měl promočené a zplihle mu visely hluboko pod límcem. Opláchl si obličej v umyvadle, vysušil vlasy a svlékl se, aby se mohl obléknout do suchého. Prohrábl zdravotnické potřeby a našel, co hledal: obvazy a ibuprofen.

Hlad udeřil vzápětí. Zásoby jídla ho s největší pravděpodobností přežijí, ale už začínal být unavený z mražených potravin a konzerv. Otevřel plastovou krabičku Tupperware se sušenkami Oreo a nacpal si dvě do úst, aby se rychle nasytil cukrem. Nedokázal v sobě sebrat energii na pořádné vaření, a tak popadl balíček rámenu a ohřál si nudlovou polévku v mikrovlnné troubě. Když si strčil do krku plnou vidličku nudlí, okamžitě toho litoval. Horké jídlo mu spálilo patro v ústech a musel se několikrát rychle nadechnout ve snaze zchladit horký pokrm. Vidličkou šťouchal do misky a jeho vyčerpaný mozek se rozhodoval mezi ukojením hladu a strachem, že si spálí ústa. Hlad zvítězil. Zuřivě pofoukal druhé sousto, načež ho položil opatrně na jazyk. Než nudle zchladly na přijatelnou teplotu, byla miska prázdná.

Reece se napil vody a vrátil se nahoru, aby se podíval, co se děje. Spokojen zjištěním, že všechno je, jak má být, nastavil na hodinkách časovač na dvě hodiny a padl obličejem na postel v hlavní kajutě.

• • •

Reece řídil loď na klidném moři, zatímco Lauren se opalovala na palubě, což byla pro zaneprázdněnou matku tříletého dítěte vzácná chvíle odpočinku. S úsměvem si užíval stále vzácnější chvilky s rodinnou a plně si uvědomoval, jaké štěstí mu tento okamžik přináší. Lucy mu seděla na klíně a pomáhala kormidlovat, přičemž se vážně zajímala o písmena na plovoucím kompasu.

„ Es jako Sisi!“ oznámila Lucy a vyslovila zdrobnělinu, jíž říkala babičce z matčiny strany.

„Přesně tak, krasavice. Jsi tak chytrá! A co začíná na E?“

„Elmo!“

„Správně, Lucy!“

„Co to je, tati?“

„Co, zlato?“

Reece otočil hlavu, aby viděl, na co jeho dcera za zádí ukazuje. Nad plachetnicí se jako ve zpomaleném záběru houpala mohutná vlna. Reece křičel na Lauren, aby se držela, ale nedokázal být tak hlasitý, aby ho slyšela. Obří vlna se převalila přes záď, zaplavila loď a vytrhla Lucy z jeho sevření. Dcera se mu dívala prosebně do očí, když se natahovala po jeho natažené ruce, ale voda ji táhla stále dál. Kopal nohama, ale bylo to jako běžet po mokrém betonu. Lapal po dechu, aby ji zachránil, plíce mu plnila mořská voda, klesal do hlubin, pryč od rodiny, pryč od života.

• • •

Příšerný pípavý zvuk byl stále hlasitější a hlasitější, což Reece probudilo. Posadil se, celý zalitý potem, zamrkal a rozhlédl se po neznámém okolí. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval. Položil nohy na podlahu a prsty obou rukou si prohrábl vlasy. Nebude to trvat dlouho, holky. Brzy budu u vás. Možná ještě dnes.

Šátral nohama, dokud nenašel žabky, pak vstal a protáhl se, až se rukama dotkl stropu. Pomalu kráčel kuchyní a salonem. Ze stolku si vzal sluneční brýle, než zamířil na palubu, aby se postavil svým démonům.

KAPITOLA 4

Al-Hasakah, Sýrie

Listopad

Rojava, známá spíše jako Demokratická federace severní Sýrie, zabírala severozápadní cíp rozbouřené země. Tato mnohonárodnostní konfederace se relativně úspěšně odtrhla od centrální vlády a fungovala jako autonomní stát s vlastní ústavou. Po vyhnání ISIS, známého v těchto končinách jako Daeš, se místní obyvatelé a uprchlíci z jihu těšili rozumným životním podmínkám. V Rojavě byla zavedena rovnoprávnost obou pohlaví, svoboda náboženského vyznání a individuální vlastnická práva. To vše bylo zakotveno v ústavě. Tyto základní demokratické principy sjednotily Araby, Kurdy a Turky v relativním míru a stabilitě a měly potenciál, aby se rozšířily i ve zbytku Sýrie. Většině lidem by to připadalo jako pozitivní pokrok. Pro jiné však totéž znamenalo ohrožení jejich moci. Syrské ministerstvo vnitra proto vyslalo odstřelovače jménem Nizár Kattan, aby hadovi usekl hlavu.

Federaci a jejích téměř pět milionů obyvatel vedla dvojice spoluprezidentů: Arab Masúr Hadad a Kurdka Hedija Fatahová.

Nizár nebyl nijak zvlášť zbožný muslim, ale i tak byl Arab a představa, že stát řídí žena, mu připadala urážlivá. Když si však mohl vybrat, na kterého z prezidentů se zaměří, rozhodl se pro muže. I když by té kurdské mrše dal rád za vyučenou, ponechání ženy v čele federace mohlo ve skutečnosti ještě více pomoci rozložit tenhle státeček.

Dům prezidenta Hadada se nacházel v jedné z lepších čtvrtí Al-Hasaky, velkého města, které se rozprostíralo poblíž hranic s Tureckem a Irákem. Prostředí v přehledném, rovném terénu plném lidí mělo městský charakter, což ztěžovalo plánování i provedení likvidace výstřelem na velkou vzdálenost. Pokud by zlikvidoval cíl zblízka, byl by zase Nizárův útěk obtížnější, ale i s touto variantou počítal. Prozkoumal letecké snímky i zpravodajské informace poskytnuté režimními kontakty operujícími ve městě, ale pořád nemohl najít vhodné místo pro úkryt. Jeden ze starších mužů v jeho jednotce se zmínil o technice, kterou používali „odstřelovači z D.C.“, dvojice zločinců, kteří terorizovali hlavní město Američanů po dobu několika týdnů pouhý rok po 11. září. Nizár byl příliš mladý na to, aby si útoky pamatoval, ale článek na internetu mu poskytl veškerou inspiraci, kterou potřeboval pro vytvoření vlastní pojízdné skrýše.

Otlučený bílý náklaďáček Kia Frontier vypadal podobně jako většina ostatních vozidel zaparkovaných na ulici. Zajistili si místní poznávací značky, aby nevzbudili podezření Asajišů, místních bezpečnostních sil. Na úložnou plochu nákladního automobilu byl navršen stavební materiál přikrytý igelitovou plachtou, takže vše vypadalo jako jedno z mnoha vozidel spojených s nedalekým staveništěm.

Těsně po deváté hodině večer Nizár přistavil nákladní auto k obrubníku, přičemž korba směřovala k domu jeho člověka. Ulice byla opuštěná, ale on předstíral, že něco hledá mezi tvárnicemi a dřevem na korbě automobilu, a nakonec zalezl do dutého prostoru, který si tam vytvořil. Pak za sebou přitáhl jednu tvárnici. Nizár nebyl vysoký, ale přál si, aby byla korba náklaďáčku delší. Musel pokrčit kolena, aby se tam vešel. Noční vzduch byl chladný; přitáhl si vlněnou deku, čímž se zahřál a přidal ještě jednu vrstvu, za níž se skrývala jeho ležící postava.

• • •

Nizár usnul na tenké molitanové matraci, ale probudil ho pocit, že se nákladní automobil pohybuje. Kia poskakovala na opotřebovaných tlumičích, jak někdo tlačil na zadní nárazník. Slyšel šustění plachty a skřípavý zvuk tvárnic, které se o sebe třely. Srdce se mu rozbušilo a nahmatal plastovou rukojeť pušky.

Jsem prozrazený?

Pomalu přepnul zbraň na poloautomatický režim palby. Bylo to mnohem hlučnější, než doufal – ale ať už byl venku kdokoli, zdálo se, že si ničeho nevšiml, protože skřípění betonu pokračovalo. Tvárnice tvořily vrstvu naskládanou na dřevěných latích těsně nad Nizárovou hlavou a odstranění jedné nebo dvou by jistě stačilo na prozrazení jeho úkrytu; během několika vteřin by celá jeho mise mohla skončit.

„Co to děláte?“ ozval se arabsky autoritativně znějící hlas ze vzdálenosti asi deseti nebo dvaceti metrů.

Pohyb tvárnic okamžitě ustal.

„Jen si ty tvárnice prohlížím. Tohle jsou dobré tvárnice,“ odpověděl muž blízko u něj.

„Ale nejsou vaše, dědo. Kliďte se od toho náklaďáku, než vás budu muset sebrat.“

„Jen jsem se díval.“

Nizár cítil, jak muž sestoupil z nárazníku.

„Omlouvám se, pane.“

„Běžte!“

„Ano, pane, děkuji, pane.“

Nizár slyšel, jak se muž v sandálech na nohou odbelhal pryč. Přiblížily se těžší kroky a škvírami mezi tvárnicemi proniklo dovnitř jasné světlo. Nizár sklonil hlavu a zavřel oči, neodvažoval se ani dýchat a schovával se před policistovou svítilnou jako dítě pod dekou. Vteřiny pomalu ubíhaly, než uslyšel, jak baterka zhasla, a po chvilce se boty vzdálily. Odstřelovač slyšitelně vydechl; ne, tuhle noc už neusne.

Myšlenkami zabloudil ke vzpomínkám na mládí, kdy ho otec pod tenkou plechovou střechou jejich rodinného statku učil ctnosti trpělivosti. Jejich skrýš na půdě se od tohoto místa příliš nelišila. Bylo tam těsno a vlhko, ale polštář ze sena byl i tak pohodlný. Kolem ohrady s kozami tiše kroužila silueta šakala, ale Nizár v předjitřním světle neviděl na mířidla. Stará britská puška mu v rukou připadala obrovská a krk se mu kvůli délce pažby nepříjemně ohýbal dopředu. Mohl ji držet jen tak, že dlouhé dřevěné předpažbí opřel o srolovanou deku. Z otcova dechu cítil tabák, když mu šeptal, aby zůstal v klidu. Nizár se chvěl vzrušením, ale otcův hlas dokázal zpomalit jeho dech a zklidnit chvění mířidel. Když šakal znovu zakroužil kolem ohrady, šedé světlo zrůžovělo a Nizár dokázal v zadním zářezu rozeznat obdélníkový sloupek. Otcem opakovaná slova přešla téměř v hučení, když začal mačkat těžkou spoušť pušky z první světové války. Klid…

S rozbřeskem začalo město ožívat: motory kašlaly, psi štěkali, ptáci cvrlikali a do toho výskaly děti. I za války zde život běžel dál. Mezi mnoha zvuky městského ruchu pro Nizára jeden vynikal: vyzvánění kostelních zvonů. Al-Hasakah byl domovem křesťanských kostelů i mešit a kromě volání k ranní modlitbě z věže minaretu se zde z dálky ozývaly zvony syrského pravoslavného kostela.

Pod rouškou tmy Nizár otočil tvárnici před sebou tak, aby viděl skrz její dutý konec; střední část vylomil tak, aby nic nepřekáželo ústí hlavně s tlumičem ani zaměřovači. Pozoroval stále jasnější oblast kolem dveří ve vchodu do Hadadova domu. Vše viděl se čtyřnásobným zvětšením v ruském dalekohledu PSO-1 připevněnému k boku pušky VSK-94. Byla to ošklivá černá věc, která vypadala jako nevlastní dítě všudypřítomného AK-47, s půlmetrovým válcovým tlumičem vpředu a hranatou pažbou vzadu. Nizár se o její podivný vzhled nijak nestaral. Místo toho nacházel krásu v její funkčnosti.

Dům byl překvapivě skromný. Jednopodlažní stavbu obklopovala nízká kamenná zídka zakončená železným plotem, který sahal necelé dva metry nad úroveň ulice. Nebyly tu žádné známky přítomnosti ochranky, ať již ozbrojené či neozbrojené, i když Nizár předpokládal, že brána bude přinejmenším zamčená.

Šikmá stupnice pro odhad vzdálenosti vyrytá do zaměřovače umožňovala uživateli stanovit pomocí výšky postavy přibližnou vzdálenost k cíli. V Nizárově zorném poli se nikdo nepohyboval, ale viděl na vstupní dveře, které použil ke stejnému účelu, přičemž vzal v úvahu, že otvor dveří bude o něco vyšší než průměrná mužská postava, na jakou byl zaměřovač kalibrován. Vzdálenost činila něco málo přes sto metrů, což byla pro odstřelovače Nizárova talentu neuvěřitelně krátká vzdálenost, zejména z tak stabilní střelecké pozice. Tato puška i munice byly zkonstruovány pro maximální utajení: tlumič maskoval zvuk výstřelu a kulka letěla rychlostí menší, než je rychlost zvuku, aby na cestě k cíli nevytvářela akustický třesk. Výsledkem bylo, že podzvuková střela o hmotnosti 16,8 gramu padala jako kámen, takže znalost vzdálenosti k cíli byla rozhodujícím faktorem.

Nizár se potřeboval vymočit, ale neodvažoval se pohnout, protože cíl se mohl už každou chvíli objevit. Neputoval tak daleko, aby ho někdo načapal s ptákem v ruce. S vycházejícím sluncem nastupovalo všudypřítomné horko pronikající do jeho stísněného prostoru. Plátěný šátek na hlavě se mu rychle promáčel a pot ho štípal do očí. Čekání bylo vždycky nepříjemné, ale patřilo k práci odstřelovače.

KAPITOLA 5

Na palubě Bitter Harvest

Atlantský oceán

Listopad

Během dnů následujících po bouři měl Reece čas přemýšlet. Jeden krásný východ slunce se střídal s druhým a on plul dál. Bolesti hlavy, o kterých věděl, že ho nakonec zabijí, přicházely a odcházely. Připadalo mu, jako by se mu v mozku o sebe třel milion malých skleněných střepů. Nedalo se odhadnout, kdy bolest znovu udeří, takže Reece nemohl vůbec nic dělat, aby jí zabránil. Myslel na svou rodinu, na svou krásnou ženu a dceru.

Myslel na všechny, kteří mu v předchozích měsících pomáhali v jeho cestě za pomstou, zejména na své přátele Marca del Tora a Liz Rileyovou. Doufal, že jsou v pořádku. Myslel na Katie a na poslední slova, která jí řekl. A vzpomněl si na Raifeho Hastingse…

V posledním ročníku vysoké školy se Raife začal vážně zabývat naplněním svého snu stát se příslušníkem SEAL. Reece měl před sebou ještě rok školy, ale tvrdě trénoval se svým přítelem, aby se připravil na tvrdé prostředí, které ho čekalo. Raifeho otec byl trochu na vážkách nad vyhlídkou, že se jeho jediný syn vydá v jeho stopách ve speciálních jednotkách, a dal mu požehnání pod podmínkou, že začne službu jako poddůstojník, než se stane důstojníkem.

Samotný Reece se o rok později rozhodl dát se na dráhu poddůstojníka, protože se chtěl nejdříve zaměřit na budování svých taktických dovedností, než se ujme velitelské role. V současném námořnictvu existují programy, které umožňují zájemcům o vstup do SEAL, aby se přihlásili ke službě s konkrétním cílem zúčastnit se výcviku BUD/S – brutálního šestiměsíčního výběrového a výcvikového programu s osmdesátiprocentním odpadem. Na konci 90. let minulého století ale byla situace jiná. Rekruti nabraní do SEAL absolvovali základní výcvik v Great Lakes v Illinois, poté navštěvovali „Školu U“, což podle Reece neznamenalo nic jiného než učňák, a teprve pak pokračovali na BUD/S. Reece byl zařazen jako zpravodajský specialista. Po ukončení výcvikového tábora absolvoval ještě šestnáctitýdenní výcvik ve Virginii. Tuhle školu musel absolvovat kvůli práci, kterou neměl nikdy v úmyslu dělat, než se mohl vůbec pokusit stát se příslušníkem SEAL. Úvaha vysoce postavených vojenských byrokratů byla ovšem taková, že pokud dokáže jen dvacet procent uchazečů zdárně absolvovat BUD/S, bude lépe už předem vycvičit zbývajících osmdesát procent ve specializacích, které jsou zapotřebí ve válečném námořnictvu.

Výsledkem bylo, že Reece a Raife se vydali podobnými cestami, ale dělil je od sebe rok. Reece dorazil do Coronada, aby zahájil BUD/S právě v době, kdy Raife dokončoval kvalifikační výcvikový kurz SEAL, a mohl se zúčastnit ukončení kamarádova výcviku. Když pak sledoval muže, kterého považoval za svého bratra, jak si potřásá rukou s velícím důstojníkem, věděl, že neskončí, dokud na tomto ceremoniálu nebude stát také. Pokud by instruktoři nechtěli, aby se stal příslušníkem SEAL, museli by ho zabít.

Po historkách, které slyšeli o týmech SEAL od Reeceova otce ve Vietnamu, si on i Raife mysleli, že jakmile nastoupí ke svým prvním týmům, vyrazí na tajné mise. Skutečnost ale byla jiná: žádné tajné mise, při nichž by lovili teroristické vůdce a zachraňovali rukojmí. Právě panovala doba míru a ta znamenala spoustu výcviku. A výcvik, jak rychle zjistili, byl jejich prací. Cvičit. Být připraven. Být vždy připraven na výzvu. A jednoho slunečného úterního rána v září 2001 výzva přišla.

Raife již prošel vychvalovaným Zeleným týmem a měl za sebou několik nasazení se Skupinou pro vývoj speciálního vedení boje – „Naval Special Warfare Development Group“, když ho jeden z velitelů přesvědčil, aby se stal důstojníkem. To znamenalo navštěvovat školu pro kandidáty na důstojníky (OCS) na námořní základně Newport na Rhode Islandu, kde námořnictvo měnilo během několika týdnů kandidáty z řad civilistů i poddůstojníků na podporučíky – zdálo se, že schopnost skládat spodní prádlo a trička do komínků z jakéhosi důvodu opravňuje k vedení mužů do boje.

Reece strávil několik let v řadách poddůstojníků, kde se učil řemeslu, získal taktické zkušenosti a vysloužil si pověst jednoho z nejschopnějších odstřelovačů v týmech, než nastoupil do důstojnické školy – a to především pod Raifeho vlivem.

Trvalo několik let, než se jejich cesty znovu spojily, a když se tak stalo, ocitli se během vrcholící války na stejném bojišti jako velitelé čet ve speciální jednotce SEAL v iráckém Ramádí.

Toho léta se rozpoutaly ostré a nehezké boje, neboť v Iráku se naplno rozběhla občanská válka. Rozkol mezi sunnity a šíity, jehož kořeny sahaly až ke smrti proroka Mohameda v roce 632 n. l., se nyní odvíjel ve své moderní inkarnaci. Když se k tomu v Iráku přidala al-Kajda, loajality obyvatelstva k různým kmenům, vliv Íránu a nefunkční vláda podporovaná zahraniční vojenskou a politickou mašinérií, byly pohromadě veškeré ingredience pro namíchání žíravého koktejlu násilí. Poté, co jejich jednotka přišla o dva muže kvůli bombě nastražené u silnice, vyvinuli veškeré úsilí, aby rozbili teroristickou síť. Nakonec našli díky taktickému sběru informací HUMINT, který vedl Raife, vůdce buňky Hakima al-Malikiho. Těsně před zahájením akce ale byla mise, jejímž cílem mělo být dopadení a likvidace vůdce buňky zodpovědného za smrt jejich spolubojovníků, vyššími vojenskými místy odvolána. Pokrevní bratři poté tak dlouho pátrali po důvodu, až zjistili, že al-Maliki je agentem CIA a jeho činnost je součástí dlouhodobého programu s cílem proniknout do al-Kajdy. CIA ho chtěla mít živého, aby pracoval na své stávající pozici, díky čemuž mohl poskytovat užitečné zpravodajské informace o Abú Musabovi az-Zarkávím – vůdci radikálních džihádistů, který získal přední postavení jako vůdce al-Kajdy po americké invazi do Iráku a v současné době byl veřejným nepřítelem číslo jedna.

Reife se cítil zodpovědný za smrt svých kamarádů, a jelikož věděl, kde se vůdce buňky chráněný CIA bude po následující dvě noci nacházet, pustil se do akce na vlastní pěst. Využil taktickou síť HUMINT, aby do úkrytu al-Kajdy doručil balíček obsahující improvizované výbušné zařízení, jaké bylo v té době v Ramádí běžné. Batoh obsahující mechanismus sestávající z hlavní nálože na bázi hnojiva doplněné komerčními rozbuškami z Pákistánu poté poslalo Hakima al-Malikiho do ráje za jeho dvaasedmdesáti pannami.

Když CIA obvinila Raifeho, že zlikvidoval jejich cenného spolupracovníka, Raife obvinění ani nepotvrdil, ani nevyvrátil. CIA ho chtěla stíhat za vraždu, ale když přitlačila na jistého důstojníka, o němž se říkalo, že byl přítomen osobně na schůzce, kde se probíraly podrobnosti atentátu, neřekl James Reece ani slovo, které by pomohlo usvědčit jeho přítele.

Bez Reeceova svědectví nebylo dost důkazů, aby mohl být Raife postaven před vojenský soud, a navíc by se tím odhalily informační zdroje a metody CIA, o nichž by zpravodajská služba raději pomlčela. Aby se ale ohladily třecí plochy, byl Raife odvelen ze země, dokud nedospěje oficiální vyšetřování k nějakému závěru. On sám měl plné zuby toho, že se musel dívat, jak jeho muži umírají v konfliktu, který považoval kvůli chybám a přehmatům vyšších vojenských a politických představitelů za válku bez konce. Unavený byrokracií, která svazovala bojujícím mužům a ženám ruce absurdními nařízeními, a systémem, který, jak poznamenal podplukovník Paul Yingling, jehož slova se stala legendou, „ukládal přísnější tresty vojínům, kteří ztratili pušky, než generálům, kteří prohráli válku“, se už Raife neohlížel zpět. Opustil svou životní dráhu v SEAL a ztratil se z dohledu.

• • •

Jako první uviděl ptáky. Člověk by nečekal, že uprostřed oceánu uvidí obrovský shluk ptáků, ale tady skutečně byli. Kroužili a střemhlav klesali k vodě jako letka německých Stuk z druhé světové války. Byly jich desítky. Rybáři vynakládali desetitisíce tisíc dolarů za sofistikovanou námořní elektroniku, aby dokázali podobnou ptačí aktivitu lokalizovat. Narazit na ně „naslepo“ bylo více než jen trocha štěstí. Zčeřená voda byla vidět na stovky metrů daleko, Reece skočil ke kormidlu a zamířil k ptákům. Spěšně se vrhl do podpalubí a vytáhl rybářský prut uložený v držácích pod stropem lodního salonu. Když se přiblížil ke kolotající vodě, trhl hlavní šňůrou, aby se plachta jen volně třepetala ve větru, a nechal jachtu, aby ji unášela voda. Reece se na přídi zaklonil a švihl prutem dopředu. Vlasec z navijáku na udici značky Rapala se volně odvíjel a návnada dopadla do hejna ryb. Dobré nahození.

Překlopil kryt na velkém navijáku Penn a začal svižně navíjet vlasec se špičkou prutu namířenou směrem k rozčeřené vodní hladině. Trvalo mu třicet vteřin, než navinul vlasec s návnadou, a hned poté nahodil podruhé. Šňůra se vzápětí napnula a málem mu vytrhla prut z ruky. Reece povolil brzdu na navijáku, aby se vlasec nepřetrhl. Nechal rybu, aby jej odmotávala, protože nebyl schopen zamířit s jachtou směrem k ní, aby jí tak poskytl prostor.

Reece skoro slyšel otcův hlas, jak mu říká, co má dělat. Nech tu rybu, aby se unavila, synu, buď trpělivý. Na navijáku měl spoustu vlasce, takže mohl nechal rybu, aby většinu odvinula a utahala se. Když se ryba otočila nebo udělala něco jiného, co mu poskytlo šanci, zvedl Reece prut nahoru a navíjel, pak zase hned sklonil špičku dolů. Tento tanec trval nejméně půl hodiny, ryba trhala vlascem a Reece jí v tom se stále větší silou bránil. Svaly na rukou a v ramenou ho pálily a bolelo ho i v kříži, ale cítil, že jeho kořist už je vyčerpaná. Nemohl si pomoci, ale vybavila se mu slova z Hemingwayovy knihy: Zabíjíš mě, rybo.

Reece navíjel s narůstající silou, když se ryba přestávala bránit, a dostával ji blíž k jachtě i k hladině. Zahlédl stříbrný záblesk, jak se mihla kolem přídě. Pohled na bílý trup ji přiměl, aby se snažila zamířit pryč. Hezký tuňák. Reece pomalu kráčel k příčnému trámu, zatímco stále navíjel a dostával vlasec do polohy, aby mohl úlovek vytáhnout. V levé ruce držel prut a pravou rukou spouštěl sklopnou plovací plošinu. Vystoupil na teakovou palubu a ucítil, jak mu o bosé nohy šplouchají studené vlny oceánu. Nerad by spadl do vody, ale kdyby se to stalo, loď se alespoň nepohybovala. Uplynulo dalších deset minut, po něž bojoval s tuňákem. Teď už neúprosně přitahoval a navíjel, aby využil rybí únavy. Jednou rukou hmátl po háku na vytahování ryb a mokrá ruka mu sklouzla, když se snažil odstranit kus gumové hadice, který chránil jeho jako břitva ostrý hrot.

Ve dvou by to bylo určitě snazší.

Když tlustý monofilový návazec rozrazil vodní hladinu, natáhl se, popadl ho a omotal si jej smyčkami kolem levé ruky. Prudce se rozmáchl hákem, minul a zaklel. Ryba se otočila v malém kruhu, Reece se znovu rozmáchl a zaryl jej do jejího lesklého těla. Jediným pohybem trhl nahoru, sám vzápětí spadl dozadu, ale současně vytáhl osmdesáti- nebo devadesátikilovou rybu na plovací plošinu. Jednou rukou držel návazec, druhou hák a mrskajícího se tuňáka zvedl na zadní konec paluby do prostoru mezi obě kormidelní kola. Odhodlaně držel návazec a hák, rozhodnutý nenechat zdroj čerstvých bílkovin spadnout zpět do moře. Tuňák se mrskal a lapal po dechu, a pak se přestal hýbat. Zdálo se, že je stejně vyčerpaný jako námořník, který ho právě vytáhl z vody. Jeho mohutné, nehybné oko hledělo k nebi. Reece popadl ručník, který se sušil na zábradlí, a přehodil ho přes rybu, aby jí zakryl oči a zabránil jí najít v sobě tu poslední, primitivní sílu bojovat, kterou v sobě mají všichni živí tvorové.

Reece stál nad kořistí vytaženou z hlubin Atlantiku a uvažoval nad ironií, o které často přemítal, když lovil a rybařil: proč se vždycky zastaví, když má vzít život nějakému divokému tvorovi? Možná to bylo proto, že měl čas; měl čas na stopování, čas na výběr, čas na přemýšlení o dopadu vyřazení zvířete z ekosystému, aby uživil svou rodinu. Život plodí život a smrt je přirozenou součástí koloběhu. V boji se zabíjí co nejrychleji a nejefektivněji a pak se přechází k dalšímu cíli. Zabíjení jiných lidí Reece nijak neznepokojovalo. Smyslem toho prvního zabíjení bylo zajistit obživu, zatímco smyslem toho druhého bylo chránit kmen. Obojí vyžadovalo zručnost v usmrcování, což byla schopnost, v níž byl mimořádně zběhlý. Teď ale nebyl čas na sebereflexi. Byl čas jíst.

Reece popadl dech, sešel dolů a z magnetického stojanu v kuchyni si vzal nůž na porcování masa a z lednice malou lahvičku sójové omáčky. Dlouhým štíhlým nožem propíchl žábry, rychle rybu zabil a pak prořízl její tuhou kůži, aby se dostal k jasně červenému masu pod ní. Reece si z tuňáka ukrojil kousek velký jako palec, a než si ho hodil do úst, polil ho omáčkou. Slané maso okamžitě aktivovalo centrum rozkoše hluboko v jeho mozku. Ze rtů mu při žvýkání unikaly zvuky čirého uspokojení, zavíral oči a odříkával tichou děkovnou modlitbu rybě, která ho právě sytila.

Musel sníst dvě kila rybího masa, než ukojil hlad. Pak začal pomalu krájet tuňáka na silné steaky a každý z nich vložil do uzavíratelného sáčku určeného ke skladování v lednici nebo mrazáku. To, že získal opravdové jídlo, výrazně změnilo jeho pochmurnou náladu; teď už by potřeboval jen noc plnou tvrdého spánku nerušeného nočními můrami, které mu trýznily duši.

Reece se zhluboka nadechl a prohlédl si okolí. Seděl bosý na palubě drahé jachty uprostřed širého oceánu. Nemusel nikde být a nikomu se nezodpovídal. Svítilo slunce, foukal stálý vítr a on měl dost jídla, aby se mohl vydat kamkoli. Plul zpátky v kurzu a obě plachty byly napnuté a čisté. Většina lidí uvězněných někde v kanceláři by si teď uřízla palec na noze, aby si s ním mohla vyměnit místo. Kéž by tu byla jeho rodina, aby si to užila s ním.

Vzpomínky se mu většinou dařilo potlačovat, ale stačila chvilka, aby si vzpomněl na Katie. Vybavil si, jak ležela svázaná a zmlácená na podlaze sídla ministryně obrany na Fishers Islandu a jak nad ní stál jeho starý přítel a spolubojovník Ben Edwards s detonátorem v ruce a detonační šňůrou omotanou kolem jejího krku.

Reece zastřelil ministryni obrany a jejího mecenáše, než se otočil k Benovi a vpálil mu do obličeje náboj ráže 5,56 mm. Odškrtl si tak poslední jména na svém seznamu. Ti, kteří byli zodpovědní za smrt jeho mužů na odlehlé afghánské hoře a za vraždu manželky a dcerky v jejich domě v kalifornském Coronadu, patřili nyní zemi.

Musíš najít Katie a vysvětlit jí to. Věděl jsi přece, že Ben neměl tu detonační šňůru připravenou, že? Nebo ne?

Zavřel oči a slyšel její poslední slova, která mu řekla, než sám zamířil k postrannímu východu: „Jak jsi věděl, že Ben ten detonátor nezapojil? Jak jsi věděl, že mi hlava nevyletí do povětří?“

Vzpomněl si na prosebný, téměř zmatený výraz v jejích očích, na déšť, který se kolem nich snášel, na kvílení větru, na motor letadla Pilatus připravený rozjet se s ní po dráze do bezpečí, když jí říkal pravdu – nebo neříkal?

„ Nevěděl,“ řekl tehdy, zavřel dveře a rozběhl se k přístavu.

Nevěděl jsem to.

KAPITOLA 6

Al-Hasakah, Sýrie

Listopad

Nový hatchback Datsum zastavil u obrubníku před domem prezidenta Hadada. Vystoupily z něj dvě postavy v maskáčích s kalašnikovy v rukou, zatímco třetí zůstala za volantem stojícího auta. Ta, která se nacházela nejblíže Nizárově odstřelovačskému úkrytu, byla žena. Tmavé vlasy jí spočívaly vzadu na uniformě v úhledném ohonu. Nizár měl původně v plánu zastřelit jen prezidenta, ale pak se rozhodl, že dnes má nastat poslední den i pro ni. Přestože měli prezidentovi bodyguardi útočné pušky vyrobené ve východní Evropě, nosili na hrudi americké nábojové pásy na munici, které jim nepochybně poskytla CIA. Muži ani ženy z jednotek YPG nenosili žádné pokrývky hlavy a nebylo na nich ani stopy po neprůstřelných vestách.

Voják se zastavil před železnou bránou a otočil se, aby kryl cestu, zatímco žena byla bzučákem vpuštěna dovnitř a přistoupila k domovním dveřím. Během chvíle vyšel z domu šedesátiletý muž v hnědém byznysovém obleku a kývl na ženu v maskáčích. Už plešatěl, měl bílé vlasy a pečlivě zastřižené vousy. Vypadal jako mnoho jiných mužů v tomto téměř čtvrtmilionovém městě, ale Nizár měl jeho fotografii dobře nastudovanou a okamžitě poznal, že jde o tvář prezidenta Masúra Hadada. Jeho prst se přesunul na zakřivenou ocelovou spoušť.

Nizárův výhled na cíl zakrývala vojákyně, která kráčela přímo před Hadadem. Ona i bodyguard, který se nacházel blíž k Nizárovi, se rozhlíželi po hrozbách, zatímco jejich šéf přecházel přes malý dvorek směrem k bráně. Byli dobře vycvičení a oddaní, ale o přítomnosti smrtelně nebezpečného odstřelovače připraveného k útoku neměli ani tušení. Žena otevřela bránu a ustoupila stranou, aby mohl Hadad projít, čímž Nizárovi nabídla ničím nerušený výhled. Ten rychle zareagoval a vystřelil střelu ráže 9×39 mm, jakmile se zaměřovač ocitl na prezidentově tváři.

I když byl výstřel tlumený a podzvukový, ve stísněném prostoru náklaďáčku zněl hlasitě. To proto, že Nizár nechtěl, aby byla hlaveň jeho pušky zvenčí vidět, a držel ji daleko za otvorem v tvárnici, která tak zadržela většinu zvuku uvnitř jeho provizorního úkrytu. Vojáci vzdálení sto metrů neuslyšeli nic než odporný zvuk těžké střely narážející do masa, když Nizárův výstřel našel svůj cíl. Celoplášťová střela SP-5 prošla prezidentu Hadadovi okem a vyšla ze zadní části lebky, přičemž s sebou vzala i značné množství mozkové hmoty.

Nizár se nezdržoval obdivováním svého zásahu, protože věděl, kam se střela dostane, už v okamžiku, kdy stiskl spoušť. Přepnul přepínač na neobvykle vyhlížející pušce na plně automatickou střelbu a vypálil dávku nábojů do vojákyně, načež namířil na muže. Prezident ještě nebyl skoro ani na zemi, když se k němu přidala i jeho věrná ochranka. Muž i žena se svíjeli v agónii, zatímco rychle ztráceli krev a umírali na následek rozsáhlého poranění životně důležitých orgánů. Nizár se převalil doprava, aby měl lepší úhel při pohledu na řidiče, který právě vystupoval z datsunu, aby pomohl svým raněným druhům a jejich šéfovi. Další tlumená dávka z ruské zbraně složila i jeho, třebaže se ještě stihl odplazit za své vozidlo, než se utopil ve vlastní krvi.

Nizár třikrát zopakoval domluvený povel do ruční vysílačky R-187P1 ruské výroby. Komunikace nestála na většině území Sýrie za nic, ale ministerstvo vnitra se postaralo, aby jeho jednotka měla nejlepší vybavení, jaké jim stát, jenž byl jejich ochráncem, mohl poskytnout. O několik vteřin později uslyšel sérii silných výbuchů. Jejich lidé rozmístili na strategická místa ve městě bomby nastražené v autech a na jeho povel je nyní odpálili. Nejenže exploze způsobily značné ztráty mezi místními civilisty i vojáky, ale hlavně měly vyvolat chaos a rozptýlit pozornost, díky čemuž dostane Nizár šanci uniknout z města.

Prorazil si cestu falešnou stěnou v zadní části náklaďáčku a srazil na zem betonové tvárnice. Do pušky nasadil nový zásobník a držel ji v pohotovosti, když vystupoval z korby náklaďáku a poté zamířil ke kabině. Zatímco městem kolem něj stále otřásaly výbuchy, odemkl Nizár vůz, položil pušku na sedadlo vedle sebe a nastartoval.

V reálném čase sledoval, jak Al-Hasakah přechází z klidu do stavu paniky. Město se podobalo úlu, do kterého někdo píchl. Sirény kvílely, auta troubila a divoce se rozjížděla směrem k výbuchům i od nich, zatímco se chodci, z nichž mnozí byli uprchlíci z měst pohlcených válkou na jihu, rozbíhali do všech stran. Jejich malá demokratická utopie byla zničena. Nizár opatrně objížděl auta a shluky lidí – ne proto, že by mu na nich záleželo, ale aby si nepoškodil svůj jediný dopravní prostředek.

Čím víc se vzdaloval od centra města, kde se soustředily výbuchy, tím víc se situace uklidňovala. Než dojel ke kruhovému objezdu, který se napojoval na dálnici, vyjadřovaly tváře lidí spíš zvědavost než strach. Ztuhl, když před sebou uviděl cosi, co vypadalo jako vojenský zátaras, ale uklidnil se, jakmile uviděl, že vojáci zastavují pouze dopravu směřující do města.

Nechal za sebou úzké městské uličky, zrychlil kolem zátarasu na dálnici číslo 7 a vyjel směrem na jih, ven z města.

KAPITOLA 7

Basilej, Švýcarsko

Listopad

Jen málo lidí oslovovalo Vasilije Andrenova křestním jménem. Téměř všichni mu říkali „plukovníku“, což byla nejvyšší hodnost, které dosáhl před rozpadem Sovětského svazu. Zpravodajským službám, které věděly o jeho existenci, byl znám jako Кyкoльньій мactep, „Loutkář“.

Toto výstižné označení bylo výsledkem jeho dlouholeté služby v ruské Hlavní správě rozvědky, známější jako GRU. Pokud v sedmdesátých či osmdesátých letech 20. století došlo někde k revoluci, povstání, atentátu nebo puči podporovanému Sovětským svazem, bylo pravděpodobné, že za nitky tahal právě Loutkář. Nikaragua, Afghánistán, Angola a Mosambik – to vše neslo otisky jeho a jeho týmu „poradců“.

Naneštěstí pro Andrenova se netěšil přízni současného ruského režimu a byl nucen žít jako emigrant kvůli neprokázaným podezřením ohledně jeho podílu na vraždě bývalého ministra obrany. Basilej byla posledních deset let Andrenovovým domovem a měla ideální polohu, pokud šlo o přístup k mocenským centrům západní Evropy, zatímco mohl využívat zdejší ochranu soukromí a zásadu Švýcarské konfederace nevydávat osoby do ciziny.

Andrenov se kromě toho zdržoval rád nablízku svému značnému bohatství, které bylo ukryto v nejbezpečnějším bankovním systému na světě, jen kousek od něj. Díky svému povolání měl řadu nepřátel mezi lidmi i státy, takže cestování omezil na naprosté minimum. Když někdo tak bohatý jako plukovník potřeboval navštívit lékaře, bankéře nebo prostitutku, dostavili se dotyční za ním.

Navzdory životu ve znamení hříchu, zkaženosti a nemilosrdného násilí se Andrenov nicméně považoval za zbožného pravoslavného křesťana a tradice jeho víry se domácími návštěvami naplnit nedaly. Když tedy opouštěl své sídlo podobné velvyslanectví ve čtvrti Dalbe, činil tak, aby navštívil kostel svatého Mikuláše – pravoslavný svatostánek na Amerbachstrasse. Dělal to naprosto pravidelně, jednu neděli každý měsíc, kdy se tam konaly bohoslužby.

Plukovníkova oddanost církvi mu nezabránila v zorganizování atentátu na katolického arcibiskupa Óscara Romera v roce 1980 ani v následném masakru při jeho pohřbu; tyto události sloužily vyššímu cíli – pádu salvadorské vlády, což zase posloužilo matičce Rusi. Andrenovova náboženská oddanost byla spíše nacionalistické než duchovní povahy. Ruskou pravoslavnou církev považoval za jádro ruské kultury, bez níž by jeho národ byl stále jen frakcemi válčících kmenů toulajících se stepí. Kdo jiný by dokázal porazit nomády na východě, nacisty na západě, Japonce na mořích a mocné Spojené státy na bojištích třetího světa studené války? Neschopná vláda, bující korupce a z etnického hlediska smrtící spirála nízké porodnosti a krátké průměrné délky života ale způsobily, že se ruská velikost ocitla na dně. Andrenov hodlal učinit vše proto, aby viděl, jak se tato velikost znovu vrací a rozšiřuje svůj vliv od Istanbulu až po Paříž.

Vyhrnul si límec kabátu, aby se chránil před vlezlým chladem, a kývl na Jurije Vatutina, aby otevřel dveře. Další muž, člen velmi schopné ochranky složené z bývalých příslušníků týmu Alfa služby FSB, které Jurij vedl, otevřel zadní dveře pancéřovaného Mercedesu S600 Guard, jehož vidlicový dvanáctiválec o výkonu 530 koňských sil předl na volnoběh na kruhové příjezdové cestě chráněné bránou. Andrenov se posadil na vyhřívané kožené sedadlo a dveře vozu se za ním zavřely. Jurij zaujal místo na místě spolujezdce, AK-9 s tlumičem měl mezi koleny a promluvil do mikrofonu na zápěstí, aby upozornil muže ve vozidlech vpředu i vzadu za nimi, že je načase vyrazit. Kovaná vrata se otevřela, zátaras proti automobilům se spustil a dobře vyzbrojená a pancéřovaná kolona se rozjela na nedělní mši.

KAPITOLA 8

Na palubě Bitter Harvest

Atlantský oceán

Listopad

Většina obyvatel měst nemá představu, jak doopravdy vypadá noční obloha, protože skoro všechny hvězdy a planety nad obzorem jsou zakryté pouličními světly a rušivými vlivy civilizace až do té míry, že nejsou vidět. Za bezmračných nocí však nabízelo nebe uprostřed Atlantiku velkolepou světelnou show. Reece obloha vždycky fascinovala – zejména pak fakt, že už před desítkami tisíc let se lidé dívali vzhůru se stejným úžasem. Během staletí plných změn a pokroku zůstávala obloha neměnná. Své dceři Lucy říkal, aby se v noci, když on bude pryč, podívala na oblohu a vybrala si nejjasnější hvězdu. Pověděl jí, že sám se bude dívat na stejnou, a tak budou vždycky spolu. Zvedl pohled k Síriu, nejjasnější ze záplavy hvězd táhnoucí se na obloze od obzoru k obzoru. Tatínek je tady, holčičko.

Myšlenky mu zabloudily k Liz. Držela se plánu, který pro ni připravil? Doufal, že ano, ale zároveň věděl, že je možná dost paličatá na to, aby zůstala ve Státech. Liz nebyla typem člověka, který utíká. Věděl, že Marco je v pohodě; chlapi jako Marco si najdou způsob, jak tančit mezi kapkami deště. Předpokládal, že Katie se díky svému postavení novinářky a pádným důkazům, které jí poskytl, vyhne vězení, i když si o ni stále dělal starosti. Vstoupila mu do života jako anděl strážný, kterého mu poslal otec. V jiné době a za jiných okolností by ji rád poznal lépe. Škoda že byl truchlící vdovec, škoda že ve vlasti byl za teroristu, škoda že byl smrtelně nemocný.

Jeho myšlenky přerušila skupina jasných světel na obzoru. Objekt se pohyboval po šikmé dráze, která ho stále více přibližovala k jachtě. Ať už to bylo cokoli, vypadalo to mohutně a bylo to osvětlené jako cosi z filmu odehrávajícího se kdesi v kosmu. Reece si dalekohledem ověřil, že to je výletní loď – stovky pasažérů si na ní užívají odpočinku od reality. Zajímalo ho, kam mají namířeno.

Sólová plavba přes širý oceán byla neuvěřitelně osamělým zážitkem, který vřava a ztráty několika předchozích měsíců ještě umocnily. Navzdory okolnostem ovšem Reece vnímal i nepopiratelný pocit svobody. V tomto okamžiku, poháněn větrem a veden hvězdami, mohl řídit svůj osud. Nemusel se držet žádného časového plánu; neměl žádný cíl a nikomu nic nedlužil. Poprvé v životě, co si pamatoval, neexistoval úkol, který by musel splnit.

Ačkoli bylo osvobozující nemít žádný plán, nemohl se věčně jen tak pohupovat v oceánu pod přízrakem blížící se smrti. I když se blížil konec jeho života, stále cítil nutkání pokračovat dál. Žabí muži se nevzdávají. Nikdy to neodpískejte.

Kam tedy, Reeci?

Jedno místo existovalo, třebaže šance, že se tam dostane, byla mizivá. Alespoň by měl co dělat, zatímco bude čekat na přechod do Valhally. Reece navíc nikdy nevěnoval příliš pozornosti svým šancím. Proč s tím začínat teď?

Bylo to místo, které se nacházelo zhruba tak daleko, jak se jen člověk mohl odvážit – pozůstatek kultury, časová kapsle lidstva z časů a míst, které Západ už dávno opustil. Pocit rozpaků vyvolávající pozůstatek toho, čím Evropa kdysi bývala – exkomunikovaný jako příbuzný, který spáchal jakýsi nevýslovný zločin. Nikoho by nenapadlo ho tam hledat.

Co nejhoršího se může stát? Můžeš zemřít. Ty už ale jsi mrtvý, Reeci.

Sešel dolů do lodního salonu a z malé poličky vytáhl výtisk knihy Světové plavební trasy od Jimmyho Cornella. Rozložil na stole lodní mapy, začal studovat možné trasy a sám pro sebe se ušklíbl, když si přečetl, že nejlepší doba na tuto cestu je mezi květnem a červnem. Byl listopad. Tolik tedy, pokud jde o dobré načasování.

Podle GPS se právě nacházel v polovině cesty mezi Bermudami a Azory na trase AN125. Při rychlosti pěti uzlů by průměrnému námořníkovi mělo dosažení Azorských ostrovů trvat něco přes osmnáct dní. Profesionál by mohl z jachty vyrobené firmou Beneteau dostat při ideálním větru i jedenáct uzlů. Reece se považoval spíš za někoho, kdo se prostě ocitl na moři, než za námořníka, ale učil se rychle. Jak dlouho už byl na cestě? Uprostřed bouří a návalů emocí ztratil po vyplutí z Fishers Islandu přehled. Je možné, aby to byly jen dva týdny? V závislosti na počasí a svých stále se zlepšujících schopnostech odhadoval, že k pevnině dorazí za deset až dvanáct dní. Azory mu umožní odpočinout si, provést nezbytné opravy lodi a v případě nouze snad i doplnit zásoby.

Dilema spočívalo v tom, jakou trasou se vydat, až bude mít Azory za sebou. Mohl chytit vítr na Gibraltaru, vplout do Středozemního moře a nakonec se vydat Suezským průplavem do Indického oceánu. To by byla nejpřímější cesta, ale byl by tak nejvíce vystaven pozornosti imigračních a celních úřadů vlád, z nichž mnohé měly úzké vazby na bezpečnostní aparát Spojených států. Gibraltar byl monitorován britskými zpravodajskými službami a Spojené státy udržovaly úzké vztahy s téměř každým státem, jehož území se dotýkalo Středozemního moře – s výjimkou Libye, která byla v této chvíli státem pouze podle jména. Reece netušil, jaké kontroly probíhají v ústí Suezu, ale musel předpokládat, že přes tak strategicky důležitou vodní cestu nenechávají lodě plout jen tak.

Ne, přímá cesta nepřicházela v úvahu. Musel to vzít po dlouhé trase kolem kontinentu. Pod rovníkem panovalo léto, což znamenalo, že vanou většinou příznivé větry. Podle toho, co si přečetl, to bylo na takovou cestu vlastně ideální roční období, ale pokud šlo o samostatnou plavbu, znamenalo by to dlouhou pouť. Bylo by to těžké, ale ne nemožné. Kromě toho by měl cíl, na který by se mohl soustředit, což mu vždycky pomáhalo překonat zlé časy. Klíčem k úspěchu bylo udržet si nadhled a brát vše postupně, jak to přijde – den po dni, jednu věc po druhé. Prostě to stihnout na snídani. Pak na oběd. A tak pokračovat stále dál.

Reece při studiu knihy zjistil, že se dopustil chyby už tím, že se vydal příliš jižním směrem. Přišel tak o příznivější větry, ale měl zase lepší počasí. Panovalo relativní teplo a díky vysokému tlaku vzduchu měl jasnou oblohu. Zjistil, že kvůli občasnému protivětru a bezvětří používá motor častěji, než by si přál, ale byl si jistý, že má dostatek paliva, aby tento úsek oceánu překonal

Nenechej se příliš ukonejšit, Reeci. Stejně nejspíš umřeš cestou.

KAPITOLA 9

Hrabství Essex

Jižní Anglie

Prosinec

Po návratu 2. praporu výsadkového pluku z posledního nasazení v Afghánistánu měla 16. výsadková brigáda téměř všechny své členy v době vánočních svátků v kasárnách v Colchesteru. Několik příslušníků 2. praporu přebíralo ocenění za statečnost. Dělo se tak při ceremoniálu provázeném veškerou pompou, jakou dokáže britská armáda nabídnout. Vyznamenávaným se dostalo i oslavy v místních médiích.

Posádka se nacházela ve stavu zvýšené pohotovosti kvůli nedávnému teroristickému útoku v Londýně. Zátarasy zpomalovaly přijíždějící vozidla a poskytovaly bezpečnostním kamerám na základně další dobu na vyhodnocení cestujících. Váhy detekovaly, zda osobní auto nebo nákladní vozidlo není neobvykle těžké a nemůže být naloženo výbušninami. Mezi automobily, jejichž osazenstva trpělivě čekala, až se prokáží hlídkám osobními průkazy, procházely týmy psovodů.

Celý prapor se spolu s mnoha dalšími jednotkami brigády seřadil na asfaltovém přehlídkovém prostranství u Římské cesty. Oblečeni do maskovacích uniforem a s charakteristickými bordó barety byli výsadkáři chloubou britské armády. Při této výjimečné příležitosti se slavnostního ceremoniálu účastnil i titulární velitel výsadkového pluku, Jeho královská Výsost princ z Walesu, který měl vojáky dekorovat.

Princovu kolonu zpomalil nezvykle hustý provoz, což zpozdilo zahájení, a tak stáli zimou se chvějící vojáci v pozoru, zatímco kapela hrála všemožné vlastenecké melodie, aby ukrátila dlouhou chvíli pozvaným hodnostářům. Výsadkáři se do jednoho nemohli dočkat, až budou mít ceremoniál za sebou. Po jeho skončení jim začínala dovolená a po dlouhém nasazení v cizině se těšili na čas strávený s manželkami, přítelkyněmi, kamarády nebo prostě jen oblíbenými barmany.

Blízkost vyhrávající kapely u nastoupených jednotek znemožňovala vojákům slyšet cokoli kromě hudby, zatímco zaháněli dlouhou chvíli do příjezdu Jeho Veličenstva. Spolu s tím, jak minuty ubíhaly, začali být netrpěliví i vyšší poddůstojníci.

• • •

Al-Jaleel je irácká kopie jugoslávského minometu M69A ráže 82 milimetrů. Tři z nich byly umístěny v trojúhelníkové formaci na malém dvorku domu na Wickham Road severně od kasáren v Colchesteru. Lidé, kteří zde u nich byli, měli dostatek zkušeností, neboť z podobných zbraní stříleli při stovkách příležitostí na obou stranách syrského konfliktu. Jejich velitel, kterého znali pouze pod jménem Hayyan, býval dělostřeleckým důstojníkem v Asadově armádě, než přešel na opačnou stranu a nakonec odešel přes Řecko do kontinentální Evropy. Pro tuto práci byl naverbován už před několika měsíci a strávil dlouhé hodiny výcvikem svého nového týmu. Dohlížel na každodenní cvičení, a jakmile byl stanoven terč, věnoval se jeho průzkumu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravý věřící.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.