Stephen King

BILLY SUMMERS

Copyright © 2021 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Jacket design by Will Staehle/Unusual Corportation

Translation © Adéla Bartlová, 2022

Original English title: BILLY SUMMERS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-457-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-458-1 (mobi)

S myšlenkou na Raymonda a Sarah Jane Spruceovy

„Dřív jsem byl ztracený, ale už jsem se našel.“

Amazing Grace

Kapitola 1

1

Billy Summers sedí v hotelové hale a čeká na odvoz. Je pátek, poledne. Čte si malý komiksový sešit s názvem Archieho kámoši a kámošky, přemýšlí o Émilu Zolovi a jeho třetím románu, s nímž prorazil: Tereza Raquinová. Podle Billyho je to kniha mladého autora. Podle něho Zola teprve narazil na první stopu toho, co se později stane tučnou a dokonalou zlatou žilou. Zola byl – je – děsivější verze Charlese Dickense. Podle Billyho by to bylo dobré téma pro esej. Ne že by někdy nějaký napsal.

Dvě minuty po dvanácté se otevřou dveře a do haly vstoupí dva muži. Jeden je vysoký a černé vlasy má učesané ve stylu padesátých let. Druhý je malý a má brýle. Oba jsou v obleku. Všichni Nickovi chlapi chodí v obleku. Billy toho vysokého zná ze západního pobřeží. Je u Nicka dlouho. Jmenuje se Frank Macintosh. Kvůli účesu mu někteří Nickovi muži říkají Frankie Elvis nebo – teď, když už má vzadu malé plešaté kolečko – Elvis Sluníčko. To mu tedy neříkají do očí. Toho druhého Billy nezná. Musí být místní.

Macintosh natáhne ruku. Billy vstane a potřesou si.

„Nazdar, Billy, to už je doba, co? Rád tě zase vidím.“

„Nápodobně, Franku.“

„Tohle je Paulie Logan.“

„Zdravím, Paulie.“ Billy si potřese rukou i s ním.

„Rád tě poznávám, Billy.“

Macintosh vezme Billymu z ruky sešit s Archiem. „Koukám, že pořád čteš ty komiksy.“

„No jo,“ řekne Billy. „Jasně. Mám je prostě rád. Hlavně ty vtipné. Občas i superhrdiny, ale ti mě tolik neberou.“

Macintosh rychle prolistuje stránky a něco ukáže Pauliemu Loganovi. „Koukej na ty holky. Ty vole, nad tím bych si dokázal i vyhonit.“

„Betty a Veronika,“ řekne Billy a vezme si komiks zpátky. „Veronika je Archieho přítelkyně a Betty chce být.“

„Knihy čteš taky?“ zeptá se Logan.

„Někdy, když mám dlouhou cestu. A časopisy. Ale většinou ty komiksy.“

„Dobrá, dobrá,“ řekne Logan a mrkne na Macintoshe. Není to moc nenápadné a Macintosh se zamračí, ale Billymu to nevadí.

„Můžeme jet?“ zeptá se Macintosh.

„Jasně.“ Billy strčí sešitek do zadní kapsy. Archie a jeho prsatá děvčata. I o tom by se dal napsat esej. O tom, jak uklidňující jsou účesy a názory, které se nemění. O Riverdale a o tom, jak se tam zastavil čas.

„Tak vyrazíme,“ řekne Macintosh. „Nick čeká.“

2

Macintosh řídí. Logan oznámí, že si sedne dozadu, protože je malý. Billy očekává, že pojedou západním směrem, protože tam se nachází nóbl část města a Nick Majarian si rád žije na vysoké noze, doma i mimo domov. A nemá rád hotely. Ale auto míří na severovýchod.

Tři kilometry od centra vjedou do čtvrti, která podle Billyho mínění odpovídá nižší střední třídě. O tři nebo o čtyři stupně lepší než karavanové městečko, ve kterém vyrůstal, ale rozhodně ne nóbl. Žádné paláce s velkými vjezdovými branami, nic takového. Malé domy s malými trávníky, na nichž se točí postřikovače. Většina ani není patrová. Mnohé jsou dobře udržované, ale některé by potřebovaly nový nátěr a z trávy by to chtělo vytrhat plevel. Jeden dům má rozbité okno zalepené kusem kartonu. Před dalším sedí na levném zahradním křesílku tlusťoch v kraťasech a bílém tílku, popíjí pivo a sleduje, jak jedou kolem. V Americe už je to nějakou dobu dobré, ale možná se to zase změní. Billy zná víc takových míst. Jsou jako barometr a tenhle právě začal klesat. Zdejší obyvatelé chodí do těch typů zaměstnání, kde si ráno musíte píchnout.

Macintosh vjede na příjezdovou cestu patrového domu se špatně udržovaným trávníkem. Dům je natřen tlumeně žlutou barvou. Nevypadá zle, ale není to místo, jaké by si vybral Nick Majarian, ani kdyby ho potřeboval jen na pár dní. Vypadá spíš jako dům, kde bydlí strojník nebo řadový letištní zaměstnanec s manželkou, která si vystřihuje slevové kupony, a dvěma dětmi, každý měsíc platí hypotéku a ve čtvrtek večer chodí hrát kuželky v místní pivní lize.

Logan otevře dveře na Billyho straně. Billy položí Archieho na palubní desku a vystoupí.

Macintosh vyjde jako první po schodech na verandu. Venku je horko, ale uvnitř běží klimatizace. V krátké chodbě do kuchyně stojí Nick Majarian. Má na sobě oblek, který stál zřejmě tolik co měsíční splátka hypotéky na tenhle dům. Prořídlé vlasy má hladce učesané, žádné elvisovské vlny. V obličeji je kulatý a opálený, jak bývá u lidí z Vegas zvykem. Je podsaditý, ale když si Billyho přitáhne k sobě a obejme ho, jeho vystupující břicho je tvrdé jako kámen.

„Billy!“ zahaleká a políbí ho na obě tváře. Srdečně a mlaskavě. S milionovým úsměvem na rtech. „Billy, Billy, chlapče, rád tě vidím!“

„I já tebe, Nicku.“ Billy se rozhlédne. „Většinou bydlíš trochu víc nóbl.“ Zarazí se. „Snad ti nevadí, že to říkám.“

Nick se zasměje. Má příjemný, nakažlivý smích, který se hodí k jeho úsměvu. Macintosh se k němu přidá a Logan se usměje. „Mám své místo na západní straně města. Krátkodobě. Vlastně by se dalo říct, že ho hlídám. Před domem je vodotrysk. S takovým tím nahatým miminem uprostřed, jak se tomu říká…“

Cherubín, pomyslí si Billy, ale mlčí. Jen se dál usmívá.

„Prostě takový čurající chlapeček. Však uvidíš, však uvidíš. Tenhle dům není můj, Billy. Je tvůj. Jestli vezmeš tu práci.“

3

Nick ho provede. „Kompletně zařízený,“ říká, jako by mu ho prodával. Možná tak trochu prodává.

Dům má patro, kde se nacházejí tři pokoje a dvě toalety, z toho jedna menší, zřejmě pro děti. V přízemí je kuchyně, obývací pokoj a jídelna, tak maličká, že je to spíš jídelní koutek. Skoro celý sklep je přestavěný na dlouhý pokoj s kobercem na podlaze, televizí na jednom a pingpongovým stolem na druhém konci. Řada bodovek na stropě. Nick tomu říká brajglpokoj – a právě tady si sednou.

Macintosh se zeptá, jestli si dají něco k pití. Nabízí sodovku, pivo, limonádu a ledový čaj.

„Já si dám Palmera,“ řekne Nick. „Půl na půl. Hodně ledu.“

Billy podotkne, že to zní dobře. Chvíli jen tak tlachají, než je pití hotové. O počasí, jak je tady na jihu u hranic vedro. Nick se ptá, jaká byla cesta. Billy odpovídá, že v pohodě, ale neprozradí, odkud přiletěl, a Nick se neptá. Nick prohodí, co ten kretén Trump, a Billy řekne, no jo, co ten kretén. Nic víc je nenapadá, ale nevadí to, protože Macintosh už se vrací se dvěma vysokými sklenicemi na podnose, a jakmile zase zmizí, Nick přejde přímo k věci.

„Když jsem volal Buckymu, říkal, že bys už rád šel do důchodu.“

„Přemýšlím o tom. Dělám to už dlouho. Až moc dlouho.“

„To je pravda. Kolik ti vlastně je?“

„Čtyřicet čtyři.“

„A děláš to, co jsi sundal uniformu?“

„Víceméně.“ Billy si je jistý, že to Nick všechno ví.

„Kolik jich celkem bylo?“

Billy pokrčí rameny. „Nepamatuju si to přesně.“ Bylo jich sedmnáct. Osmnáct, počítáme-li i prvního, toho chlápka se sádrou na ruce.

„Bucky říkal, že bys možná udělal ještě jednoho, kdyby to bylo za správnou cenu.“

Čeká, až se Billy zeptá. Billy mlčí, Nick tedy pokračuje.

„Za tohohle je cena hodně správná. Když to vezmeš, můžeš se až do konce života válet někde v teple. Ležet v houpací síti a popíjet Piñu Coladu.“ Zase nasadí ten svůj perfektní úsměv. „Dva miliony. Pět set tisíc předem, zbytek potom.“

Billyho hvízdnutí není součástí divadýlka, které ovšem nepokládá za divadýlko, ale za své blbé já, jež ukazuje lidem jako Nick, Frank nebo Paulie. Je jako bezpečnostní pás. Nezapínáte si ho proto, že byste čekali nehodu, ale proto, že nikdy nevíte, kdo na vás vyletí z protisměru přes kopec. Totéž platí na silnici života, kde se ostatní motají ze strany na stranu a jezdí po dálnici ve špatném směru.

„Proč tolik?“ Nejvyšší částka, kterou kdy za kontrakt dostal, byla sedmdesát tisíc. „Není to politik, že ne? Protože ty nedělám.“

„Ani náhodou.“

„Je to špatný člověk?“

Nick se zasměje, zavrtí hlavou a vrhne na Billyho pohled plný skutečné sympatie. „Nikdy se nezapomeneš zeptat.“

Billy přikývne.

Hloupé já je možná jen slupka, ale tohle je pravda: Bere jen špatné lidi. Jen díky tomu může spát. Samo sebou se rozumí, že se živí prací pro špatné lidi, to sice ano, ale v tom Billy nevidí morální problém. Nevadí mu, když špatní lidé platí za to, aby zabil jiné špatné lidi. V podstatě vidí sám sebe jako popeláře se zbraní.

„Je to velmi špatný člověk.“

„Dobře…“

„A nejsou to moje dva miliony. Já jsem jen prostředník a dostávám za to, dalo by se říct, agenturní poplatek. Ne z tvého, zvlášť.“ Nick se předkloní a sepjaté ruce svírá mezi stehny. Tváří se dychtivě. Pohled upírá na Billyho. „Cíl je profesionální střelec jako ty. Jenže on se nikdy neptá, jestli střílí na dobrého, nebo na špatného člověka. Nerozlišuje to. Za správné peníze vezme každou práci. Zatím mu říkejme Joe. Před šesti lety, nebo možná před sedmi, to je jedno, tenhleten Joe zastřelil patnáctiletého kluka na cestě do školy. Byl ten kluk špatný člověk? Ne. Naopak, byl to jeden z nejlepších studentů. Jenže někdo chtěl jeho tátovi poslat vzkaz. Kluk byl vzkaz. Joe ho doručil.“

Billy přemýšlí, jestli je to pravda. Možná ne, má to v sobě pohádkovou bájivost, ale zní to nějak pravdivě. „Ty chceš, abych zabil zabijáka.“ Jako by si to rovnal v hlavě.

„Přesně tak. Joe je teď v base v Los Angeles. Centrální mužská věznice. Dostal napadení a pokus o znásilnění. Řeknu ti, ten pokus o znásilnění je docela vtipný, když nejsi na to MeToo. Spletl si jednu spisovatelku, která byla v Los Angeles na konferenci – feministickou spisovatelku –, s děvkou. Udělal jí návrh, asi trochu drsně, a ona na něj vytáhla pepřák. Vrazil jí jednu do zubů a vymknul jí čelist. Nejspíš díky tomu prodala dalších sto tisíc knih. Měla by mu spíš poděkovat než ho zažalovat, nemyslíš?“

Billy mlčí.

„No tak, Billy, jen si to představ. Ten chlap postřílel bůhvíkolik lidí, včetně pořádných tvrďáků, a nakonec ho nějaká feministická lesba zneškodní pepřákem? To nevymyslíš.“

Billy se poslušně usměje. „Los Angeles je na opačném konci země.“

„To je pravda, ale než tam odešel, byl tady. Nevím, proč tu byl, a je mi to jedno, ale vím, že si tu chtěl zahrát poker a někdo mu poradil, kde hledat. Protože náš Joe si rád zahraje o pěknou sumičku. Zkrátím to, prohrál spoustu peněz. Když vítěz kolem páté ráno odcházel, Joe mu prostřelil břicho a vzal si nejen svoje peníze, ale vůbec všechny peníze. Někdo se ho pokoušel zastavit, nejspíš další pitomec, co tam hrál, a Joe ho taky oddělal.“

„Zabil je oba?“

„Vítěz umřel v nemocnici, ale ještě stihnul říct, kdo to udělal. Ten, co ho zkoušel zastavit, to přežil. Taky řekl, že to byl Joe. A víš, co ještě?“

Billy zavrtí hlavou.

„Bezpečností kamera. Už vidíš, kam to směřuje?“

Billymu je to naprosto jasné. „Ani ne.“

„V Kalifornii ho sebrali za napadení. To mu asi přišijou, ale ten pokus o znásilnění zřejmě vyletí oknem, přece jen ji nezatáhl někam do uličky nebo tak něco, vždyť jí vlastně nabídnul, že jí zaplatí, kurva, to je jen sexuální obtěžování, s tím se státní zástupce vůbec nebude otravovat. Protože už má něco odsezeného ve vyšetřovací vazbě, dostane možná tři měsíce v místní base. Vyřízeno. Ale tady má vraždu, a ta se na téhle straně Mississippi bere hodně vážně.“

Billy to ví. V republikánských státech s nájemnými zabijáky dělají krátký proces. Billy proti tomu nic nemá.

„A až se porota podívá na záznam z kamery, našeho milého Joeyho zcela jistě čeká jehla. To je ti asi jasné, ne?“

„Jistě.“

„Jeho právník se snaží zabránit vydání, tomu se nelze divit. Víš, co znamená vydání stíhané osoby, ne?“

„Jistě.“

„Dobře. Takže Joeyho právník, který mimochodem není žádné ořezávátko, dělá, co může. Už teď dosáhl třicetidenního odkladu líčení a mezitím určitě vymyslí další možnosti, jak to natáhnout, ale nakonec stejně prohraje. A Joe je na samotce, protože se ho někdo pokusil vykuchat. Náš milý Joey mu sebral kudlu a zlomil mu zápěstí, ale kde se najde jeden chlap s kudlou, tam se najde i tucet dalších.“

„Že by nějaký gang?“ zeptá se Billy. „Možná Crips? Mají s ním nevyřízené účty?“

Nick pokrčí rameny. „Kdo ví. Zatím má Joe soukromé apartmá, nemusí se válet v bahně s ostatními prasaty a má půlhodinovou vycházku na dvoře jen sám pro sebe. A jeho právník mezitím obvolává lidi. Joe prý promluví o něčem fakt velkém, pokud se to obvinění z vraždy nevyřeší.“

„Mohlo by k tomu vážně dojít?“ Billymu se ta myšlenka moc nelíbí, i když ten, koho Joe zabil po pokeru, byl špatný člověk. „Že by žalobce smetl ze stolu trest smrti, nebo by to dokonce překvalifikoval na vraždu druhého stupně nebo tak něco?“

„Přemýšlíš správně, Billy. Přinejmenším jsi trefil, kudy by se to mohlo ubírat. Já si ale myslím, že Joe by to chtěl uhrát tak, aby ho kompletně zprostili obžaloby. Musí mít v ruce pořádná esa.“

„Myslí si, že může nabídnout takový obchod, aby mu prošla i vražda.“

„Říká člověk, kterému prošla už bůhvíkolikrát,“ zasměje se Nick.

Billy se nesměje. „Já jsem nikdy nikoho nezastřelil jen proto, že bych prohrál v pokeru. Nehraju poker. A neokrádám lidi.“

Nick důrazně přikyvuje. „Já vím, Billy. Jen špatné lidi. Jen jsem si z tebe trochu utahoval. Dej si to pití.“

Billy si dá pití a přemítá, dva miliony. Za jeden džob. V čem je asi háček?

„Někdo má hodně velký zájem na tom, aby Joe neprozradil, co ví.“

Nick na něj namíří dvěma prsty, jako by Billy dospěl ke geniální dedukci. „Máš v tom jasno. Mimochodem, přišlo mi to od jednoho místního člověka, se kterým se seznámíš, jestli tu práci vezmeš, a požadavek zněl, hledáme profesionála, toho nejlepšího střelce z nejlepších. A to je podle mě Billy Summers, tečka, dál není potřeba hledat.“

„Takže chceš, abych se o něj postaral, ale ne v L. A. Tady.“

„Já nic nechci. Uvědom si, že já jsem jen prostředník. Chce to někdo jiný. Někdo, kdo má pěkně plné kapsy.“

„V čem je háček?“

Nick zase nasadí ten svůj úsměv a znovu na Billyho namíří prsty. „Rovnou k věci, co? Rovnou, kurva, k věci. Ale žádný háček v tom není. Nebo možná jo, podle toho, jak se na to budeš dívat. Jde totiž o čas. Budeš tady…“

Zamává rukama, aby označil domek kolem sebe. Možná i celou čtvrť, ve které stojí – a která se, jak Billy zjistí, jmenuje Midwood. Možná celé město, posazené na východ od Mississippi a jen kousek od historické hranice Severu a Jihu.

„… nějakou dobu čekat.“

4

Ještě si chvíli povídají. Nick Billymu řekne, že pozice, tedy místo, odkud bude Billy střílet, už je zajištěná. Na rozhodnutí je prý čas, až si ji Billy prohlédne a dozví se další informace. Ty dostane od Kena Hoffa. To je ten místní člověk. Nick upřesní, že Ken je dneska mimo město.

„Ví, co používám?“ Neznamená to, že to bere, ale je to už velký krok tím směrem. Dva miliony za to, že bude nějakou dobu sedět na zadku a potom jednou vystřelí. Taková nabídka se těžko odmítá.

Nick přikývne.

„Fajn, takže kdy se s ním potkám?“

„Zítra. Dneska večer ti zavolá do hotelu a řekne ti kdy a kde.“

„Jestli to vezmu, budu potřebovat nějakou záminku, proč jsem tady.“

„To je všechno připravené a je to krása. Vymyslel to Giorgio. Řekneme ti to zítra večer po tom setkání s Hoffem.“ Nick vstane a natáhne ruku. Billy mu s ní potřese. Už si Nickem podal ruku mockrát, a nikdy to nedělá rád, protože Nick je špatný člověk. Ale je těžké nemít ho trochu rád. Nick je profík a ten jeho úsměv funguje.

5

Paulie Logan ho odveze zpátky do hotelu. Paulie toho moc nenamluví. Zeptá se Billyho, jestli by mu vadilo rádio, a když Billy řekne, že ne, Paulie pustí nějakou softrockovou stanici. V jednu chvíli pronese: „Loggins a Messina jsou prostě nejlepší.“ Ještě si zanadává na řidiče, který mu na Cedar Street vjede do cesty, ale to je z jeho strany asi tak všechno.

Billymu to nevadí. Přemýšlí o tom, kolik viděl filmů, ve kterých lupiči plánují svou poslední loupež. „Poslední prácička“, samostatný podžánr žánru noir. V těch filmech to vždycky končí špatně. Billy není lupič, nepracuje v partě a není pověrčivý, ale stejně mu tahle poslední práce vrtá hlavou. Možná kvůli tomu vysokému honoráři. Možná proto, že neví, kdo to platí a proč. Možná i kvůli tomu příběhu o zastřeleném patnáctiletém studentovi, který mu vykládal Nick.

„Zdržíš se tady?“ zeptá se Paulie, když zastaví před hotelem. „Protože Hoff ti sežene to nářadí, co budeš potřebovat. Mohl bych to zařídit sám, ale Nick nechtěl.“

Zdrží se? „Nevím. Možná.“ Uprostřed vystupování se zastaví. „Nejspíš ano.“

6

V pokoji zapne svůj notebook. Změní čas a zkontroluje VPN, protože hackeři milují hotely. Mohl by si zkusit vyhledat losangeleské okresní soudy, protože žádosti o vydání stíhané osoby by měly být ve veřejných záznamech, ale existuje jednodušší způsob, jak zjistit, co ho zajímá. A jeho to rozhodně zajímá. Ronald Reagan měl pravdu, když říkal, důvěřuj, ale prověřuj.

Billy jde na stránky LA Times a zaplatí si půlroční předplatné. Použije kreditní kartu vystavenou na fiktivního Thomase Hardyho. Hardy je Billyho nejoblíbenější spisovatel. Přinejmenším mezi naturalisty. Jakmile se dostane do archivu, zadá feministická spisovatelka a pokus o znásilnění. Najde tak půl tuctu článků, každý o něco kratší než ten předchozí. Je tu i fotka spisovatelky, která vypadá přitažlivě a má toho zjevně hodně na srdci. Údajné napadení se odehrálo před hotelem Beverly Hills. U údajného pachatele se našlo několik identifikačních průkazů a kreditních karet. Podle Timesů je jeho skutečné jméno Joel Randolph Allen. Jednoho obvinění ze znásilnění ho zprostili už v roce 2012 v Massachusetts.

Takže Joe už to jednou měl nahnuté, pomyslí si Billy.

Potom jde na web novin města, ve kterém se teď nachází, znovu se pod maskou Thomase Hardyho dostane přes placený vstup a vyhledá si vražda oběť poker.

Je tam článek s fotkou z bezpečnostní kamery, která nepřipouští příliš pochybností. O hodinu dřív by ještě nebylo tak dobré světlo, aby šlo rozeznat pachatelův obličej, ale datum na spodním okraji snímku udává 5.18 ráno. Slunce zatím nevyšlo, ale nemá k tomu daleko, a obličej muže je natolik zřetelný, že to žalobci bude bohatě stačit. Má ruku v kapse, čeká přede dveřmi s cedulí VYHRAZENO PRO ZÁSOBOVÁNÍ. NEPARKOVAT, a kdyby Billy seděl v porotě, nejspíš by hlasoval pro jehlu jen na základě toho. Billy Summers je totiž odborník na plánování zločinů – a přesně to se na té fotce děje.

Nejnovější zpráva v redbluffských novinách informuje, že Joel Allen byl zatčen v Los Angeles na základě obvinění, které s tímto případem nesouvisí.

Billy ví, že si Nick myslí, že Billy věří všemu, co mu řekne. Jako všichni ostatní, pro které Billy pracoval za ta léta, co tenhle obor provozuje, i Nick se domnívá, že vyjma dokonalých střeleckých schopností je Billy spíš pomalejší, možná má dokonce nějakou poruchu autistického spektra. Nick věří jeho hloupému já, protože Billy vynakládá spoustu námahy na to, aby nepřehrával. Žádná připitoměle otevřená ústa, nechápavě skelný pohled a do očí bijící hloupost. Komiks s Archiem dělá divy. Rozečtený Zolův román je pečlivě schovaný v kufru. A kdyby mu někdo kufr prohledal a objevil ho? Billy by řekl, že knihu našel zapomenutou v kapse na sedadle v letadle a vzal si ji, protože se mu líbila dívka na obálce.

Napadne ho vyhledat si zabitého patnáctiletého studenta, ale má málo informací. Mohl by googlovat celé odpoledne, přesto nic nenajít. A kdyby našel, nemohl by si být jistý, že je to správná osoba. Stačí mu, že zbytek Nickových tvrzení sedí.

Objedná si sendvič a konvičku čaje. Potom se s tím posadí k oknu, dá se do jídla a čte si Terezu Raquinovou. Připadá mu to jako James M. Cain zkřížený s hororovým komiksem z padesátých let. Po pozdním obědě se natáhne a ruce si založí pod hlavu pod polštář, na chladné místo, které se tam skrývá. Chlad nevydrží dlouho, stejně jako mládí a krása. Uvidí, co mu poví ten Ken Hoff, a jestli se to také podaří ověřit, asi tu práci vezme. Čekání bude těžké, protože v tom nikdy nebyl dobrý (jednou zkusil zen, ale nevyhovovalo mu to), za dva miliony ovšem rád počká.

Billy zavře oči a usne.

V sedm večer si nechá přinést večeři a u jídla se dívá na notebooku na Asfaltovou džungli. Je to jeden z těch filmů o prokleté poslední loupeži. Zazvoní telefon. Ken Hoff. Řekne Billymu, že se potkají zítra odpoledne. Billy si to nepotřebuje napsat. Zapisovat si takové věci může být nebezpečné, a navíc má dobrou paměť.

Kapitola 2

1

Ken Hoff má jako většina mužských filmových hvězd – nemluvě o mužích, které Billy míjí na ulici a kteří se ty filmové hvězdy snaží napodobit – nedbalé odrostlé strniště, jako by se tři nebo čtyři dny neholil. Hoffovi to moc nesluší, protože je zrzek. Nevypadá jako drsňák, ale spíš jako by byl spálený od slunce.

Sedí u stolku pod slunečníkem před bistrem s názvem Sunspot Café. Nachází se na rohu Main Street a Court Street. Billy odhaduje, že přes týden je tu rušno, ale v sobotu odpoledne je uvnitř skoro pusto a venkovní zahrádku mají jen pro sebe.

Hoff je padesátník nebo možná pětačtyřicátník, který má za sebou tvrdý život. Pije víno. Billy si dá limonádu bez cukru. Hoff podle něho nepracuje pro Nicka, protože Nick má základnu ve Vegas. Ale Nick má prsty všude, nejen na západě. Nick Majarian a Ken Hoff mohou být nějak propojení, případně se Hoff dal dohromady s tím člověkem, který tu práci platí. Za předpokladu, že na tu práci dojde, samozřejmě.

„Ta budova přes ulici je moje,“ řekne Hoff. „Má jen jednadvacet pater, ale to stačí, aby byla v Red Bluffu druhá nejvyšší. Až postaví Higginsovo centrum, tak bude třetí nejvyšší. Centrum bude mít třicet podlaží. Bude tam obchoďák. Taky jsem ho část koupil. Ale tohle? To je čistě moje dítě. Když Trump říkal, že napraví ekonomiku, tak se mu smáli, ale funguje mu to. Funguje.“

Billyho nezajímá Trump ani Trumpova ekonomika, ale budovu si prohlíží s profesionálním zájmem. Je si poměrně jistý, že právě odsud má vyjít výstřel. Budova se jmenuje Gerard Tower. Podle Billyho názoru je název „věž“ pro jednadvacetipatrový dům trochu nafoukaný, ale ve městě, které sestává převážně z malých cihlových domků, navíc většinou ve špatném stavu, to asi vážně vypadá jako věž. Na udržovaném a pravidelně zalévaném trávníku před domem stojí cedule s nápisem KANCELÁŘE A LUXUSNÍ BYTY K DISPOZICI a s telefonním číslem. Zdá se, že cedule už tam nějakou dobu je.

„Nezaplnil se tak, jak jsem očekával,“ řekne Hoff. „Ekonomika zažívá boom, to jo, lidi rozhazují peníze plnými hrstmi a rok 2020 bude ještě lepší, ale divil byste se, kolik toho žene internet, Billy. Můžu vám říkat Billy?“

„Jasně.“

„Tak jako tak na tom letos nejsem nejlíp. Co jsem zainvestoval do WWE, mám problém s cash flow, ale tři filiálky, na to přece nešlo říct ne.“

Billy nemá tušení, o čem mluví. Něco s profesionálním wrestlingem? Nebo ten Monster Truck Jam, jak na něj pořád běží reklamy v televizi? Protože si Hoff evidentně myslí, že by to měl vědět, Billy přikyvuje, jako by rozuměl.

„Místní prachatí dědkové si myslí, že jsem se zadlužil až moc, ale na ekonomiku je potřeba si vsadit, nemám pravdu? Hodit kostkami, dokud jsou žhavé. Peníze dělají peníze, ne?“

„Jistě.“

„Takže dělám jen to, co musím. A když vidím něco dobrého, tak to poznám, a tohle je dobrý obchod. Trochu riskantní, ale potřebuju nějaký most. A Nick mě ujistil, že kdyby vás chytili, já vím, že nechytí, ale kdyby náhodou, tak nic neřeknete.“

„Samozřejmě. Ani slovo.“ Billy se nikdy nenechal chytit a neplánuje to ani tentokrát.

„Nepsaný kodex, že jo?“

„Jasně.“ Billymu se zdá, že Ken Hoff moc kouká na filmy. Některé nepochybně spadají pod žánr „poslední prácička“. Byl by radši, kdyby Hoff šel rovnou k věci. I ve stínu slunečníku je horko. A dusno. Tohle klima je dobré akorát pro ptáky, pomyslí si Billy, a nejspíš ani ti ho nemají rádi.

„Vybral jsem vám pěknou rohovou kancelář ve čtvrtém patře,“ řekne Hoff. „Tři místnosti. Kancelář, recepce, kuchyňka. S kuchyňkou, to je, co? Budete tam mít pohodlí, i kdyby to trvalo dlouho. Jako v bavlnce. Nechci ukazovat, ale určitě umíte počítat do čtyř.“

Samozřejmě, pomyslí si Billy, dokonce dokážu za chůze žvýkat žvýkačku.

Budova má čtvercový půdorys, je to klasická krabice s okny, takže ve čtvrtém patře jsou vlastně dvě rohové kanceláře, ale Billy ví, kterou má Hoff na mysli: tu vlevo. Narýsuje si z okna pomyslnou diagonálu po Court Street, která je dlouhá jen přes dva bloky. Diagonála, tedy dráha střely, která vyletí z jeho zbraně, pokud tu práci vezme, končí na schodech okresního soudu. Ten sídlí v rozložité budově ze šedé žuly. Schodů je nejméně dvacet a vedou na náměstí, jemuž vévodí socha Spravedlnosti se zavázanýma očima a vahami v ruce. Jedna z věcí, kterou Kenu Hoffovi nikdy neřekne: Zosobněná Spravedlnost má původ v římské bohyni Justicii, kterou si víceméně vymyslel císař Augustus.

Billy se znovu zadívá na kancelář ve čtvrtém patře a ještě jednou očima přejede diagonálu. Odhaduje to na nějakých čtyři sta padesát metrů od okna až na schody. Takovou vzdálenost zvládne i za silného větru. Samozřejmě pokud bude mít správný nástroj.

„Co pro mě máte, pane Hoffe?“

„Cože?“ Hoffovo hloupé já na chvíli vystoupí na povrch. Billy ohne prst na pravé ruce. Náhodný kolemjdoucí by v tom mohl vidět gesto pojď sem, ale v tomhle případě je to jinak.

„Aha! Jasně! Přesně co jste chtěl.“ Rozhlédne se, nikoho nevidí, ale stejně ztiší hlas. „Remington 700.“

„M24.“ Tak se označuje v armádě.

„M…?“ Hoff sáhne do zadní kapsy, vytáhne peněženku, zevnitř vyloví kousek papíru a podívá se na něj. „M24, správně.“

Chce papírek vrátit do peněženky, ale Billy natáhne ruku.

Hoff mu útržek podá a Billy si ho vloží do kapsy. Než půjde za Nickem, spláchne papírek v hotelu do záchodu. Tyhle věci se nezapisují. Doufá, že s Hoffem nebudou problémy.

„Optika?“

„Co?“

„Zaměřovač. Puškohled.“

Hoff se tváří zmateně. „Sehnal jsem ten, který jste chtěl.“

„To jste si taky napsal?“

„Na ten papírek, co jsem vám dal.“

„Dobře.“

„Mám to, ehm, nářadí připravené v…“

„Nepotřebuju to vědět. Ještě jsem se nerozhodl, jestli do toho půjdu.“ Ve skutečnosti už se rozhodl. „Má ta budova hlídače?“ Další otázka od hloupého já.

„Jo. Samozřejmě.“

„Jestli to vezmu, tak si nářadí do čtvrtého patra odnesu sám. Vyhovuje vám to tak, pane Hoffe?“

„Jo, jasně.“ Hoffovi se viditelně ulevilo.

„V tom případě jsme tu asi skončili.“ Billy vstane a natáhne ruku. „Rád jsem vás poznal.“ Ve skutečnosti ne. Billy Hoffovi příliš nedůvěřuje a štvou ho ty trapně zanedbané vousy. Která žena by chtěla líbat ústa zapadlá v rudých bodlinách?

Hoff mu potřese rukou. „Já vás taky, Billy. Je to jen takové horší období, kterým musím projít. Četl jste někdy knihu Cesta hrdiny?“

Billy ji četl, ale zavrtí hlavou.

„To byste měl. Tu literární část jsem jen tak přeletěl, zajímalo mě to hlavní. Jdu vždycky přímo k jádru, jsem už takový. Nezajímají mě kecy okolo. Nepamatuju si, kdo to napsal, ale říká tam, že každý muž musí projít zkouškami, než se stane hrdinou. Tohle jsou moje zkoušky.“

Obstarání odstřelovací pušky a úkrytu pro zabijáka, pomyslí si Billy. To by Joseph Campbell do hrdinské kategorie asi nezařadil.

„Doufám, že úspěšně projdete.“

2

Billy usuzuje, že jestli tu zůstane, obstará si nějaké auto, ale prozatím se tu nevyzná a je rád, že ho Paul Logan odveze z hotelu k domu, který Nick „hlídá“. Je to přesně takový palác, jaký očekával včera: náhodně poslepovaná hrůza trůnící na nějakých osmi tisících metrů travnatého pozemku. Paulie přitiskne palec na nějaké udělátko na stínítku v autě, čímž otevře bránu, za kterou se vine dlouhá příjezdová cesta. Opravdu je tu cherubín, který kamenně civí do jezírka, a ještě několik dalších soch (římský voják, dívka s nahými prsy), teď za šera nasvícených skrytými bodovkami. Dům je také nasvícený, aby byl vidět v celé své přeplácané kráse. Billymu připadá jako kříženec supermarketu a nabubřelého megakostela. To není dům, ale architektonický ekvivalent rudých golfových kalhot.

Frank Macintosh, známý také jako Frankie Elvis, na něj čeká na nekonečné verandě, aby ho přivítal. Má na sobě tmavý oblek a střízlivou modrou kravatu. Na první pohled byste neřekli, že kdysi začínal jako gorila u jednoho lichváře. Nějakou chvíli ale samozřejmě trvalo, než se sám dostal mezi velká zvířata. S rozpřaženýma rukama sejde do půlky schodiště jako zámecký pán. Nebo jako majordomus zámeckého pána.

Nick opět čeká v předsíni, jen tahle je mnohem honosnější než ve žlutém domku v Midwoodu. Nick je docela rozložitý, ale chlap, který stojí vedle něho, je přímo obr, určitě nemá pod 150 kilogramů. Je to Giorgio Prossetti, ale v Nickově lasvegaské bandě mu samozřejmě říkají Georgie Praseti (a pochopitelně jen za jeho zády). Jestliže Nick je generální ředitel, Giorgio je jeho provozní. Jestliže jsou oba tady, tak daleko od své domovské základny, musí být Nickův agenturní poplatek hodně vysoký. Billymu slíbili dva miliony. Kolik slíbili nebo už rovnou dali těmhle dvěma? Někdo má z Joela Allena pořádný strach. Ten někdo nejspíš vlastní podobný dům, jako je tento, anebo ještě ošklivější. Těžko uvěřit, že je to možné, ale nejspíš je.

Nick poplácá Billyho po rameni a řekne: „Asi si říkáš, že tenhle tlusťoch je Giorgio Prossetti.“

„Vypadá na to,“ prohodí Billy opatrně a Giorgio se uchechtne.

Nick přikývne a nasadí svůj milionový úsměv. „Já vím, že tak vypadá, ale ve skutečnosti je to George Russo. Tvůj agent.“

„Agent? Jako realitní?“

„Ne, kdepak,“ zasměje se Nick. „Pojď s námi do obýváku. Napijeme se a Giorgio ti to vysvětlí. Jak jsem říkal včera, je to krása.“

3

Obývací pokoj je dlouhý jako lůžkový vagon. Jsou tu tři lustry, dva malé a jeden velký. Nábytek je nízký, s okázale oblými tvary. Dva cherubíni podpírají vysoké zrcadlo. Mezi tím vším stojí hodiny jako po dědečkovi a zdá se, že se tu cítí trapně.

Frank Macintosh, dříve gorila, dnes majordomus, přinese podnos s pitím: pro Billyho a Nicka pivo, pro Giorgia, který je zjevně rozhodnut pozřít každou dostupnou kalorii a zemřít v padesáti letech, něco, co vypadá jako čokoládový koktejl. Giorgio si vybere jediné křeslo, do kterého se vejde. Billyho napadne, jestli z něj také dokáže bez pomoci vstát.

Nick pozvedne sklenici s pivem. „Na nás. Ať uzavřeme spolupráci, se kterou budeme spokojení a vyděláme na ní.“

Napijí se na to a pak promluví Giorgio: „Nick mi řekl, že máš zájem, ale zatím ses oficiálně nevyjádřil. Zatím to, dalo by se říct, tak nějak zkoumáš.“

„To je pravda,“ přisvědčí Billy.

„V zájmu této diskuse předstírejme, že do toho půjdeš.“ Giorgio se brčkem napije čokoládového koktejlu. „Sakra, to je dobrý. To pravé na teplý večer.“ Sáhne do kapsy saka – Billy si pomyslí, že by se z látky na to sako dal obléknout celý sirotčinec – a vyndá peněženku. Podá ji Billymu.

Billy si ji vezme. Lord Buxton. Kvalita, ale zase ne luxus. Už má trochu patinu, na kůži je sem tam škrábanec.

„Podívej se dovnitř. Tohle budeš tady v tom zapadákově.“

Billy se podívá. V přihrádce na bankovky je zhruba sedmdesát dolarů. Pár fotek, většinou mužů, kteří by mohli být přátelé, a žen, které by mohly být kamarádky. Nic, co by naznačovalo, že má ženu a děti.

„Chtěl jsem tě na některou přidat ve Photoshopu,“ řekne Giorgio, „třeba jak stojíš u Grand Canyonu, ale vypadá to, Billy, že nikdo nemá k dispozici tvoji fotku.“

„S fotkami bývají problémy.“

„Většina lidí stejně nenosí v peněžence svou vlastní fotku,“ podotkne Nick. „Už jsem to Giorgiovi říkal.“

Billy prochází peněženku, čte si ji jako knihu. Jako Terezu Raquinovou, kterou dočetl u večeře v hotelovém pokoji. Jestli tu zůstane, bude se jmenovat David Lockridge. Má Visu a Mastercard, obě od portsmouthské Seacoast Bank.

„Jaký je tam limit?“ zeptá se Giorgia.

„Pět stovek na Mastercardu, tisíc na Vise. Máme na tebe určitý rozpočet. Samozřejmě, pokud se tvoje kniha bude dobře prodávat, můžeme to změnit.“

Billy chvíli civí na Giorgia, pak na Nicka a přemýšlí, jestli to má být nějaká habaďúra. Jestli neprokoukli jeho hloupé já.

„On je tvůj literární agent!“ téměř vykřikne Nick. „To je sranda, co?“

„Moje krycí povolání je spisovatel? No tak, vždyť jsem ani nedokončil střední. Maturitu jsem si dělal až v poušti, proboha, a dostal jsem ji jako dárek od strýčka Sama za to, že jsem se dokázal ve Fallúdže a v Ramádí vyhýbat bombám a mudžáhidům. To nebude fungovat. Je to kravina.“

„Není, je to geniální,“ řekne Nick. „Poslouchej ho, Billy. Nebo ti mám rovnou začít říkat Dave?“

„Jestli má tohle být moje krytí, tak mi rozhodně nebudeš říkat Dave.“

To je moc blízko skutečnosti, až moc blízko. Rozhodně rád čte. Někdy sní o psaní, i když to zatím nezkusil, jen tu a tam nějakou drobnou prózu, kterou pak vždycky zničil.

„To nemůže projít, Nicku. Já vím, že jste to už rozjeli…“ Zvedne peněženku. „A mrzí mě to, ale to prostě nebude fungovat. Co kdyby se mě někdo zeptal, o čem bude moje kniha, co mu řeknu?“

„Dej mi pět minut,“ řekne Giorgio. „Nejvýš deset. A jestli se ti to ani potom nebude líbit, rozejdeme se jako přátelé.“

Billy o tom pochybuje, ale svolí, aby pokračoval.

Giorgio odloží prázdnou sklenici na stůl (který je nejspíš od Chippendalea) vedle křesla a říhne si. Když ale zaměří svou plnou pozornost na Billyho, ten uvidí, kdo je skutečný Georgie Praseti: štíhlá a atletická mysl pohřbená pod hromadou sádla, která ho za pár let zabije. „Já vím, jak to někomu jako ty musí na první pohled připadat, ale fakt to bude fungovat.“

Billy se trochu uvolní. Všichni pořád věří tomu, co vidí. Aspoň v tom je v bezpečí.

„Budeš tu nejméně šest týdnů, možná až šest měsíců,“ pokračuje Giorgio. „Záleží na tom, jak dlouho vydrží právník toho osla oddalovat příkaz k vydání. Nebo za jak dlouho získá nějakou dohodu ohledně té vraždy. Dostaneš zaplaceno za práci, ale taky za svůj čas. To je ti jasné, ne?“

Billy přikývne.

„To znamená, že potřebuješ důvod, proč tu jsi, a Red Bluff není zrovna dovolenková destinace.“

„Pravda,“ řekne Nick a zatváří se jako dítě, před které položili talíř brokolice.

„Taky potřebuješ odůvodnit, co děláš v budově kousek od soudu. Důvod je, že píšeš knihu.“

„Ale…“

Giorgio zvedne tlustou ruku. „Říkáš si, že to nemůže fungovat, ale já tvrdím, že může. Ukážu ti jak.“

Billy se tváří nedůvěřivě, ale protože překonal obavy, že prokoukli kamufláž jeho hloupého já, už je mu asi jasné, kam Giorgio míří. Nevypadá to tak marně.

„Trochu jsem si to prozkoumal. Přečetl jsem pár magazínů pro spisovatele a tunu článků na internetu. Tvůj krycí příběh je následující. David Lockridge vyrostl v Portsmouthu v New Hampshiru. Odjakživa chtěl být spisovatel, ale jen taktak dokončil střední školu. Pracoval na stavbách. Pořád jsi něco psal, ale taky jsi pořád pařil. Hodně jsi chlastal. Napadlo mě, že bych ti přidal ještě rozvod, ale to už by bylo trochu komplikované.“

Na chlapa, který to umí se zbraněmi, ale na nic jiného chytrý není, pomyslí si Billy.

„Konečně ses pustil do něčeho slibného, rozumíš? Na blozích, které jsem četl, se hodně píše o spisovatelích, kteří najednou chytili slinu, a přesně to se stalo i tobě. Napíšeš pár stránek, třeba tak sedmdesát, možná sto…“

„O čem?“ Billyho to vlastně začíná bavit, ale dává si pozor, aby to na něm nebylo poznat.

Giorgio se rychle podívá na Nicka a ten pokrčí rameny. „To jsme ještě nevymysleli, ale já na něco…“

„Třeba můj vlastní příběh? Teda Daveův příběh, samozřejmě. Jak se tomu říká…“

„Autobiografie,“ vyhrkne Nick, jako by uhodl hádanku v televizní soutěži.

„To by šlo,“ řekne Giorgio. Jeho výraz říká: Dobrý pokus, Nicku, ale nech to na odbornících. „Nebo by to mohl být román. Důležité je, že o tom na příkaz svého agenta nesmíš mluvit. Je to přísně tajné. Nemusíš tajit, že píšeš, naopak, každý, koho v budově potkáš, bude vědět, že ten chlápek ve čtvrtém píše knihu, ale nikdo nebude znát téma. Tak se ti nikdy nestane, že by ses zamotal do lží.“

Jako by se mi to snad mohlo stát, pomyslí si Billy. „Jak se David Lockridge dostal z Portsmouthu až sem? A jak to, že skončil zrovna v Gerard Tower?“

„To je moje nejmilejší část,“ řekne Nick. Je jako dítě, které před spaním poslouchá oblíbenou pohádku, a Billymu nepřipadá, že by to předstíral nebo přeháněl. Nick s tím vším nadšeně souhlasí.

„Zkusil sis na internetu vyhledat agenty,“ řekne Giorgio, ale pak zaváhá. „Používáš internet, že jo?“

„Jistě,“ odpoví Billy. Je si poměrně jistý, že ví o internetu víc než tihle dva tlusťoši, ale to je fakt, o který se nehodlá dělit. „Píšu e-maily. Občas hraju hry na mobilu. A taky mám ComiXologii. To je aplikace. Dá se přes ni stahovat. Mám ji na notebooku.“

„Dobře, fajn. Vyhledal sis agenty. Rozeslal jsi dopisy, že pracuješ na téhle knize. Většina tě odmítla, protože se radši drží osvědčených výdělečných jmen, jako je James Patterson nebo ta ženská, co napsala Harryho Pottera. Četl jsem článek, kde psali, že je to taková Hlava 22: Aby tě vydali, potřebuješ agenta, ale dokud tě někdo nevydá, neseženeš agenta.“

„Ve filmech je to stejné,“ přidá se Nick. „Máš slavné hvězdy, ale ve skutečnosti je to záležitost agentů. Ti mají skutečnou moc. Říkají hvězdám, co mají dělat, a ony je sakra dobře poslouchají.“

Giorgio trpělivě čeká, až Nick domluví, a pak pokračuje. „Nakonec ti jeden agent odepíše, jo, jasně, proč sakra ne, kouknu na to, pošlete mi prvních pár kapitol.“

„A to jsi ty,“ řekne Billy.

„Správně. George Russo. Přečtu si těch pár stránek. Jsem z nich nadšením vedle. Ukážu je pár nakladatelům, které znám…“

Ale hovno, pomyslí si Billy, ukážeš je pár redaktorům, které znáš. Ale to se dá případně opravit, kdyby náhodou.

„… a ti jsou taky nadšení, ale nechtějí zaplatit velké peníze, dokonce možná sedmicifernou částku, dokud nebude kniha dopsaná. Protože jsi neověřená komodita. Víš, co to znamená?“

Billy málem řekne, že samozřejmě ví, protože ho nastíněné možnosti pomalu přivádějí k vytržení. Nakonec by to mohlo být excelentní krytí, zvlášť to s tou povinnou mlčenlivostí ohledně knihy. A mohlo by být zábavné předstírat něco, co chtěl vždycky tak trochu dělat.

„Znamená to, že by bublina nakonec mohla prasknout.“

Nick nahodí milionový úsměv. Giorgio přikývne.

„Tak nějak. Uplyne nějaký čas. Čekám na další stránky, ale Dave nic nedodal. Ještě čekám. Pořád nepíše. Jedu se za ním podívat do toho jeho doupěte – a co nezjistím? On si tam kurva vesele paří jako nějakej Ernest Hemingway. Když zrovna nepracuje, je někde venku s kumpánama nebo má kocovinu. Zneužívání omamných látek jde s talentem ruku v ruce.“

„Vážně?“

„Je to dokázané. Ale George Russo je odhodlaný Davea zachránit, aspoň na nutnou dobu, než dopíše knihu. Ukecá nakladatele, aby s ním podepsal smlouvu a zaplatil mu, dejme tomu, třicet nebo čtyřicet klacků předem. Není to moc peněz, ale ani málo, a navíc je nakladatel může požadovat zpátky, když kniha nebude odevzdaná v termínu, tedy do určitého domluveného dne. Ale je v tom háček, Billy: Šek je vystavený na mě, ne na tebe.“

Billymu už je to nad slunce jasné, ale nechá Giorgia, aby mu to vyložil.

„Mám určité podmínky. Pro tvé vlastní dobro. Musíš opustit doupě a všechny svoje ožralé, koksem nastřelené kumpány. Musíš od nich odjet někam daleko, do městečka, kde chcípl pes a není tam žádná zábava ani lidi, se kterými by se ta zábava dala provozovat, kdyby se náhodou nějaká našla. Řeknu ti, že pro tebe pronajmu barák.“

„Ten, ve kterém jsem byl, že jo?“

„Správně. A hlavně pro tebe pronajmu kancelář, kam budeš každý všední den chodit, sedneš si tam na zadek a budeš datlovat, dokud nebude ta přísně tajná kniha hotová. Ty se vším souhlasíš, protože jinak můžeš dát svému zlatému dolu vale.“

Giorgio se opře v křesle. To je sice robustní, ale stejně malinko zavrže.

„Jestli mi teď řekneš, že je to špatný nápad, nebo že je to sice dobrý nápad, ale nezvládneš to zahrát, tak to celé odvoláme.“

Nick zvedne ruku. „Než něco řekneš, Billy, chtěl bych dodat něco dalšího, čím se to ještě vylepší. Všichni na tvém patře se s tebou seznámí, i spousta dalších lidí v budově tě bude znát. Já tě znám a vím, že máš ještě jeden talent kromě toho, že umíš trefit čtvrťák na čtvrt míle.“

Jako bych to snad vážně uměl. To neumí ani Chris Kyle.

„Umíš vycházet s lidmi, aniž by ses s nimi moc přítelíčkoval. Usmívají se, když tě vidí přicházet.“ A pokračuje, jako by to snad Billy popřel: „Viděl jsem to na vlastní oči! Hoff mi řekl, že u budovy každý den staví několik pojízdných občerstvení, a když je hezky, tak lidé postávají kolem nebo sedí na lavičkách a obědvají. Mohl bys být mezi nimi. Celé to čekání nemusí být k ničemu. Můžeš to využít, aby tě přijali mezi sebe. Jakmile vyprchá vzrušení z toho, že píšeš knihu, budeš prostě další kancelářský dělník, který v pět odchází do svého domku v Midwoodu.“

Billy už to před sebou vidí.

„Takže až se to konečně stane, budeš někdo cizí, koho nikdo nezná? Neznámý chlap, který to určitě musel spáchat? Kdepak, jsi tam přece už celé měsíce, povídal sis s nimi ve výtahu o počasí, hrál jsi s vymahači z prvního patra poker o to, kdo dneska všem koupí svačinu.“

„Budou vědět, odkud přišel výstřel,“ namítne Billy.

„Jistě, ale ne hned. Protože nejdřív budou všichni hledat toho cizího chlapa. A také bude něco odvádět jejich pozornost. A kromě toho, co se vypaření po práci týká, jsi lepší než Houdini. Než se usadí prach, budeš dávno pryč.“

„Co bude odvádět jejich pozornost?“

„To můžeme probrat později,“ řekne Nick a Billyho napadne, že to možná ještě nemá dokonale promyšlené. I když u Nicka jeden nikdy neví. „Na to je spousta času. Prozatím…“ Otočí se na Giorgia neboli Georgieho Prasetiho neboli George Russa. Jsi na řadě, říká ten pohled.

Giorgio znovu sáhne do kapsy svého obřího saka a vytáhne telefon. „Stačí říct, Billy, heslo do tvé oblíbené zahraniční banky – a pošlu ti tam pět set tisíc. Zabere to asi čtyřicet sekund. Možná minutu a půl, jestli bude pomalé připojení. A dostatek peněz do místní banky, aby bylo pro začátek z čeho žít.“

Billymu je jasné, že se ho snaží dotlačit k rozhodnutí, a na okamžik si připadá jako kráva hnaná uličkou na jatka, ale možná je to jen paranoia kvůli tomu extrémnímu honoráři. Možná by poslední džob neměl být jen ten nejlukrativnější, ale také nejzajímavější. Ale Billy chce vědět ještě jednu věc.

„Proč je v tom zainteresovaný Hoff?“

„Je to jeho budova,“ odpoví okamžitě Nick.

„To jo, ale…“ Billy se zamračí a nasadí výraz silného soustředění. „Říkal, že v té budově je spousta volného místa.“

„Ale rohová kancelář ve čtvrtém patře je ideální,“ řekne Nick. „Tady tvůj agent Georgie ho požádal, aby ti ji pronajal, takže my v tom vůbec nefigurujeme.“

„Také nám dodá zbraň,“ řekne Giorgio. „Možná už ji dokonce sehnal. Každopádně to bude nevystopovatelné zpátky k nám.“

Billy to už poznal z toho, jak si Nick dává pozor, aby ho s ním nikdo neviděl – dokonce ani přede dveřmi tohohle hradbami obehnaného paláce –, ale stejně není zcela spokojený. Nabyl dojmu, že si Hoff nedává příliš pozor na jazyk, a takové lidi není zrovna dobré mít kolem sebe, když plánujete vraždu.

4

Stejný den, noc. Blíží se půlnoc. Billy leží na hotelové posteli, ruce má založené pod polštářem a vychutnává si jeho prchavou chladivost. Samozřejmě práci vzal, a jak jednou Nickovi Majarianovi na něco řeknete ano, už se to nedá vzít zpět. Právě se stal hvězdou svého vlastního příběhu o poslední prácičce.

Giorgio mu poslal 500 000 dolarů do banky v Karibiku. Už tam má na účtu slušnou sumičku, a až Joel Allen zemře na schodech před soudní budovou, bude tam ještě o hromadu víc. Dost na to, aby z toho mohl žít velmi, velmi dlouho, jestliže bude dostatečně obezřetný. A to Billy bude. Nepotrpí si na drahé věci. Šampaňské a luxusní společnice, to ho nikdy nezajímalo. V dalších dvou bankách – obou místních – má David Lockridge dalších osmnáct tisíc, z nichž může čerpat. To je dost peněz na slušné žití, ale není to tolik, aby to spustilo alarm u federálů.

Měl ještě několik otázek, především s jakým předstihem mu dají vědět, až se bude schylovat k akci.

„Moc dopředu ne,“ řekne Nick, „ale nebude to ani, ‚pozor, za čtvrt hodiny je tam‘. Jakmile bude nařízeno vydání, hned to budeme vědět a zavoláme ti nebo pošleme zprávu. Bude to přinejmenším dvacet čtyři hodin, možná i tři dny, nebo dokonce týden. V pořádku?“

„Jo,“ odpověděl Billy. „Jen abyste pochopili, že kdyby to bylo čtvrt hodiny, tak nemůžu nic garantovat. Nebo i hodina.“

„Nebude.“

„Co když ho nepovedou po schodech? Co když použijí jiný vchod?“

„Je tam ještě jeden vchod,“ přisvědčí Giorgio. „Používají ho někteří zaměstnanci. Ale na ten ze čtvrtého patra taky uvidíš a vzdálenost je asi jen o padesát metrů větší. To zvládneš, ne?“

To Billy zvládne, což jim také řekl. Nick pozvedl ruku, jako by chtěl odehnat otravnou mouchu. „Povedou ho po schodech, počítej s tím. Ještě něco?“

Billy řekl, že už žádnou otázku nemá, a teď tu leží, přemýšlí o tom a čeká, až na něj přijde spánek. V pondělí se přestěhuje do žlutého domku, který pro něj pronajal jeho agent. Jeho literární agent. V úterý se půjde podívat do kanceláře, kterou mu také sehnal Georgie Praseti. Když se ho Giorgio zeptal, co tam bude dělat, Billy odpověděl, že si ze všeho nejdřív stáhne do notebooku ComiXologii. A možná pár her.

„Hlavně mezi tím prohlížením obrázků občas něco napiš,“ řekl Giorgio a myslel to napůl jako vtip a napůl vážně. „Aby ses do toho vžil, chápeš. Abys hrál tu roli.“

Možná to udělá. Možná opravdu něco napíše. I kdyby to nebylo moc dobré, aspoň tím zabije čas. Autobiografie byl koneckonců jeho nápad. Giorgio navrhoval román, i když ne proto, že by na to Billy byl podle jeho názoru dost bystrý, ale prostě proto, aby měl Billy co říct, kdyby se ho někdo ptal. A že se ho určitě někdo zeptá, nejspíš se ho zeptá hodně lidí, jakmile Billy v Gerard Tower trochu zapadne.

Už pomalu usíná, když vtom ho vzbudí skvělý nápad: Co kdyby to zkombinoval? Co kdyby napsal román, který bude ve skutečnosti autobiografií, jejím autorem však nebude ten Billy Summers, který čte Zolu a Hardyho, a dokonce se prokousal i Nekonečným žertem, ale ten druhý Billy Summers? Alter ego, kterému říká hloupé já? Mohlo by to fungovat? Říká si, že by mohlo, protože toho Billyho zná stejně dobře jako sám sebe.

Možná to zkusím, myslí si. Stejně budu mít fůru času, tak proč ne? Přemýšlí, jak by román mohl začínat, a konečně ho to odnese do náruče spánku.

Kapitola 3

1

Billy Summers opět sedí v hotelové hale a čeká na odvoz.

Je pondělní poledne. Vedle křesla mu leží kufr a taška s notebookem a on si čte další komiks, tentokrát Archie Comics Spectacular: Přátelé navěky. Dnes u toho nepřemýšlí o Tereze Raquinové, ale o tom, co by mohl napsat v kanceláři ve čtvrtém patře, kterou zatím ještě neviděl. Nevidí to před sebou ještě tak jasně, ale už má první větu a té se drží. Na tu větu může napojit další věty. Nebo ne. Je připravený na úspěch i na zklamání. Tak je ostatně zvyklý žít a zatím mu to funguje. Aspoň do té míry, že není ve vězení.

Čtyři minuty po dvanácté vejdou do haly Frank Macintosh a Paulie Logan, oba v obleku. Následuje potřásání rukama. Frankova načesaná hlava se leskne čerstvou mastnou vrstvou.

„Potřebuješ se odhlásit?“

„Už jsem to udělal.“

„Tak půjdeme.“

Billy zasune Archieho do postranní kapsy své tašky a zvedne ji.

„Žádný takový,“ zarazí ho Frankie. „Dej to Pauliemu. Potřebuje si zacvičit.“

Paulie si přiloží natažený prostředníček na kravatu jako sponu, ale pak tašku vezme. Jdou ven k autu. Frank řídí, Paulie sedí vzadu. Jedou do Midwoodu ke žlutému domku. Billy se dívá na usychající trávník a plánuje, že ho zalije. Když nenajde hadici, tak si ji koupí. Na příjezdové cestě stojí malá toyota, která vypadá několik let stará, ale u toyot se to nikdy s jistotou nepozná.

„To je moje?“

„Tvoje,“ přisvědčí Frank. „Nic moc, ale agent ti asi nedává moc peněz, jak to tak vypadá.“

Paulie postaví Billyho kufr ke dveřím, vytáhne z kapsy saka obálku, z ní vyndá klíče a odemkne. Klíče vrátí do obálky a podá je Billymu. Na obálce je napsáno Evergreen Street 24. Billy, který se včera i dnes zapomněl podívat na ceduli s názvem ulice, si říká: Teď už vím, kde bydlím.

„Klíče od auta jsou na stole v kuchyni,“ řekne Frank a natáhne ruku. Takže se loučíme. Billymu to vyhovuje.

„Ať se ti tu dobře bydlí,“ dodá Paulie.

Ani ne za šedesát sekund už jsou pryč, pravděpodobně odjeli zpátky do paláce s navěky čurajícím cherubínem na rozlehlé zahradě.

2

Billy zamíří nahoru do ložnice, položí kufr na dvojpostel, která vypadá jako čerstvě ustlaná, a otevře ho. Když si chce dát oblečení do skříně, zjistí, že už je v ní plno košil, pár svetrů, mikina s kapucí a dvoje oblekové kalhoty. Na podlaze čekají nové běžecké boty. Všechny velikosti se zdají být v pořádku. V komodě jsou ponožky, spodní prádlo, trička, džíny wranglerky. Do prázdného šuplíku si uloží své věci. Moc jich není. Domníval se, že si bude muset koupit oblečení ve Walmartu, který viděl cestou, ale zdá se, že to nebude nutné.

Jde dolů do kuchyně. Klíče od toyoty leží na stole vedle gravírované vizitky, na níž stojí KENNETH HOFF a ZPROSTŘEDKOVATEL. Zprostředkovatel, pomyslí si Billy. To je pro tebe ten správný výraz. Otočí vizitku a najde vzkaz napsaný stejným rukopisem jako na obálce s klíči od domu: Kdybyste něco potřeboval, zavolejte. Dvě čísla, jedno pracovní, jedno na mobil.

Billy otevře ledničku a najde v ní zásobu potravin: džus, mléko, vajíčka, slaninu, několik sáčků s krájenými uzeninami a sýry, plastovou krabičku bramborového salátu. Jedna přihrádka je plná láhví vody, druhá je plná coly, nechybí karton se šesti pivy. Vytáhne zásuvku mrazáku a musí se usmát, protože její obsah o Kenu Hoffovi hodně vypovídá. Je nezadaný a až do rozvodu (Billy si je jistý, že má za sebou nejméně jeden) ho krmily a obsluhovaly ženy, počínaje matkou, která mu nejspíš říkala Kenny a starala se, aby se každé dva týdny nechal ostříhat. Mrazák je nacpaný mraženými hotovkami, pizzou a dvěma krabicemi s různými nanuky. Zelenina chybí, čerstvá i mražená.

„Nemám ho rád,“ řekne Billy nahlas. Už se neusmívá.

Nemá. A nelíbí se mu, že u toho Hoff vůbec je. Kromě toho, že bude Hoff moc na ráně, až bude práce hotová, je tu ještě něco, co mu Nick zatajil. Možná na tom nezáleží. Možná ano. Jak říká minimálně jednou denně Trump: Kdo ví?

3

Ve sklepě je hadice, stočená do klubka a zaprášená. Večer, když horko začíná trochu polevovat, ji Billy vytáhne ven a připojí ke kohoutku u zdi domu. Stojí na trávníku, oblečený v džínách a tričku, a zalévá trávu, když z vedlejšího domu přijde muž. Je vysoký a jeho bílé tričko ostře kontrastuje s velmi tmavou pokožkou. Nese dvě plechovky piva.

„Zdravíčko, sousede,“ řekne. „Přinesl jsem vám jedno studené na přivítanou. Jamal Ackerman.“ Obě piva drží v jedné mohutné tlapě a druhou natáhne na pozdrav.

Billy si s ním podá ruku. „David Lockridge. Dave. Díky.“ Ventilem na hadici zastaví vodu. „Pojďte dovnitř. Nebo si můžeme sednout na schodech. Ještě jsem se úplně nezabydlel.“ Není potřeba vystavovat své hloupé já; tady v Midwoodu může být víc sám sebou.

„Můžeme na schodech,“ řekne Jamal.

Sednou si. Otevřou si pivo: psss. Billy si s Jamalem přiťukne a řekne: „Díky.“

Napijí se a prohlížejí si trávník.

„Tohle nebude stačit jen zalít, aby se to vzpamatovalo,“ podotkne Jamal. „Jestli chcete, mám doma trochu hnojiva na trávu. V zahradním centru měli minulý měsíc akci dvě za cenu jednoho, takže toho mám spoustu.“

„Možná vás vezmu za slovo. Sám jsem plánoval, že tam zajedu. Chtěl bych asi koupit nějaké židle na verandu. Ale spíš až příští týden. Však víte, jak to chodí, když jste na novém místě.“

Jamal se zasměje. „To teda. Tohle je třetí barák, ve kterém bydlím od roku 2009, kdy jsem se oženil. Nejdřív jsme bydleli u její matky.“ Demonstrativně se otřese. Billy se usměje. „Mám dvě děti, deset a osm let. Kluka a holku. Kdyby vás otravovali, a to budou, houkněte na ně, ať mažou domů.“

„Jestli nebudou rozbíjet okna nebo mi to tu nepodpálí, tak mě nebudou otravovat.“

„Koupil jste, nebo pronajal?“

„Pronajal. Nějakou dobu tu budu, jen zatím nevím, jak dlouho. Já totiž… Je mi trochu trapné s tím hned vyrukovat, ale píšu knihu. Aspoň se o to snažím. Vypadá to, že mám možná šanci na vydání a možná za to dokonce dostanu slušné peníze, ale musím na tom máknout. Mám ve městě kancelář. V Gerard Tower? Snad ji tam mám. Zítra se tam půjdu podívat.“

Jamal vytřeští oči. „Spisovatel! Tady na Evergreen Street! No to mě podrž!“

Billy se zasměje a zavrtí hlavou. „Brzděte, člověče. Zatím jsem přinejlepším rádoby spisovatel.“

„Ale stejně, páni! Počkejte, až to řeknu Corinne. Musíme vás někdy pozvat na večeři. Až budete slavný, budeme moct vykládat, že vás známe.“

Zvedne ruku a Billy si s ním plácne. Umíš vycházet s lidmi, aniž by ses s nimi moc přítelíčkoval, říkal Nick. Je to pravda a není to jen předstírané. Billy má rád lidi, a rád si je drží trochu od těla. Zní to, jako by si to odporovalo, ale není to tak.

„O čem to bude, ta vaše kniha?“

„To vám nemůžu říct.“ Tady začíná upravovat. Giorgio si možná myslí, že když si přečetl pár časopisů a internetových článků pro spisovatele, tak tomu rozumí, ale není to pravda. „Ne že by to bylo nějaké skandální tajemství, ale musím si to nechat pro sebe. Kdybych o tom začal vykládat…,“ pokrčí rameny.

„Jasně. Chápu,“ usměje se Jamal.

Jasně. A je to.

4

Večer si Billy na velké televizi v brajglpokoji prochází filmy na Netflixu. Ví, že nějaký Netflix existuje, ale nikdy ho nenapadlo to zkoumat, protože je vždycky co číst. Vypadá to, že je i co sledovat. Velikost výběru je až děsivá a Billy se nakonec rozhodne jít místo koukání na televizi raději spát. Než se svlékne, zkontroluje telefon a najde zprávu od svého nového agenta.

GRusso: V 9 rán v Gerard Tower. Neber si auto. Uber.

Billy nemá mobil pro Davida Lockridge – Giorgio ani Frank Macintosh mu žádný nedali – a nemá ani samostatný mobil pro tyhle účely. Rozhodne se tedy používat svůj soukromý, když už mu na něj Giorgio napsal. S aplikací na šifrování zpráv by to mělo být v pořádku. A Billy potřebuje Giorgiovi nutně něco říct.

Billy S: OK. Neber Hoffa.

Na displeji mrkají tečky prozrazující, že Giorgio píše odpověď.

GRusso: Musím. Nelze jinak.

Tečky zmlknou. Diskuse skončila.

Billy vyprázdní obsah kapes a vloží kalhoty i všechno ostatní oblečení do pračky. Postupuje pomalu a mračí se u toho. Ken Hoff se mu nelíbí. Vlastně se mu nelíbil hned od začátku, ještě než vůbec otevřel ústa. Instinktivně. Giorgiovi rodiče a prarodiče by tomu řekli reazione istintiva. Ale Hoff už je v tom zainteresovaný. Giorgiova zpráva to vyjádřila jasně: Musím. Nick a Giorgio by jinak do svých záležitostí nikoho místního netahali, zvlášť když jde o tak vážný obchod. Je v tom Hoff kvůli budově? Kvůli lokalitě, jak realitní agenti rádi říkají? Nebo proto, že Nick není místní?

Nic z toho Billymu nezní jako důvod pro Hoffovu přítomnost. Nejsem na tom letos nejlíp, řekl, ale Billy se domnívá, že člověk musí mít opravdu hluboko do kapsy, aby se zapletl do nájemné vraždy. A od prvního okamžiku – sotva viděl ty zanedbané vousy, levnou košili, nudné plátěné kalhoty s lehce ošoupanými kapsami, mokasíny Gucci sešlapané na patách – mu Hoff připadal jako typ, který se při výslechu přizná, sotva mu nabídnou dohodu. Takoví Kenové Hoffové se dohodami ostatně živí.

Otočí se a leží ve tmě, s rukama založenýma pod polštářem a očima upřenýma do prázdna nad sebou. Po ulici sem tam přejede auto, ale ne moc často. Přemýšlí, od jaké chvíle se dva miliony dolarů začnou zdát jako nedostatečná odměna, jako hloupé peníze. Odpověď je nasnadě: Ve chvíli, kdy je příliš pozdě na vycouvání.

5

Billy přijede uberem k Gerard Tower, jak vyžadovaly instrukce. Hoff a Giorgio čekají před budovou. Hoff s tím svým strništěm pořád vypadá (aspoň podle Billyho názoru) spíš jako bezdomovec než jako přitažlivý drsňák, ale jinak se dal do pořádku a vzal si lehký letní oblek a šedou vázanku. Na druhou stranu, „George Russo“ vypadá v nešťastně zvolené zelené košili vytažené z modrých džín, z jejichž povoleného zadku by se dal ušít stan, ještě tlustší než obvykle. Billy předpokládá, že si takhle nějak představuje kostým mocného literárního agenta na návštěvě v zapadákově. Mezi nohama má opřenou tašku s notebookem.

Hoff ubral na své obchodnické žoviálnosti, i když jen trochu. Možná ho o to Giorgio požádal. Stejně ale nedokázal odolat, aby aspoň bodře nezasalutoval: mon capitaine. „Rád vás vidím. Dneska dopoledne je tu hlídač Irv Dean, bývá tu většinu všedních dní. Bude chtít vidět váš řidičák a vyfotí si vás. Nevadí?“

Protože je to nutné, jestli se chtějí někam dostat, Billy přikývne.

I teď ještě míří halou k výtahům pár lidí, kteří jdou do práce. Někteří jsou v oblecích, některé ženy mají na nohou boty s vysokými podpatky, kterým Billy říká klapací, ale překvapivě mnoho lidí je v neformálním oblečení, někteří dokonce v tričku s nápisy. Billy neví, kde pracují, ale zřejmě se v práci nestýkají s lidmi zvenčí.

U pultíku v hale, který připomíná pultík hotelového concierge, stojí tělnatý, postarší pán. Má tak hluboké nosoretní rýhy, že vypadá jako břichomluvecká loutka v životní velikosti. Billy ho odhadne na vysloužilého policajta, kterému zbývají nanejvýš dva nebo tři roky do starobního důchodu. Jeho uniforma sestává z modré vesty se zlatě vyšitým POLK SECURITY. Levná námezdní síla. Další důkaz, že Hoff bude mít problémy. Velké problémy, jestli je s touhle budovou spojený jen on.

Hoff zapne svůj tisíciwattový šarm a přistoupí ke starému muži s úsměvem a napřaženou rukou. „Jak to dneska šlape, Irve? Všechno v pohodě?“

„Dobře, pane Hoffe.“

„Manželka taky v cajku?“

„Trochu ji trápí ta artritida, ale jinak je v pořádku.“

„Tohle je George Russo, minulý týden jsem vám ho představil, a tohle je David Lockridge. To bude náš místní spisovatel.“

„Rád vás poznávám, pane Lockridgi,“ řekne Dean. Obličej se mu rozzáří úsměvem a vypadá o něco mladší. Ne o moc, ale o trochu ano. „Doufám, že vás tu budou napadat samá dobrá slova.“

Billy si říká, že je to od něho hezké přání, možná přímo to nejlepší. „Taky doufám.“

„Můžu se vás zeptat, o čem ta kniha je?“

Billy si přiloží prst na ústa. „To je přísně tajné.“

„Dobře, rozumím. Ta kancelář ve čtvrtém je pěkná. Myslím, že se vám bude líbit. Musím si vás vyfotit kvůli průkazce do budovy, nevadí?“

„Samozřejmě.“

„Máte řidičák?“

Billy mu podá řidičský průkaz Davida Lockridge. Dean vezme mobil s dymo štítkem GERARD TOWER na zadním krytu a vyfotí si nejdřív řidičák a potom Billyho. Teď je jeho fotka na počítačových serverech v budově a může ji odtamtud získat kdokoli, kdo má heslo nebo umí hackovat. Namlouvá si, že je to jedno, jde přece o poslední práci, ale stejně se mu to nelíbí. Má z toho špatný pocit.

„Až budete na odchodu, budu mít kartičku hotovou. Když tady u pultu nikdo nebude, budete ji muset použít sám. Jednoduše ji přiložte tady na tu čtečku. Jsme rádi, když víme, kdo se v budově vyskytuje. Většinou tu budu já nebo Logan, a když tu budeme, tak vás zapíšeme.“

„Rozumím.“

„Kartu můžete použít i v parkovací garáži na Main Street. Platí vám čtyři měsíce. Zaplatil vám ji váš agent. Jakmile vás dám do počítače, bude vám to otevírat závoru. Že byste zaparkoval na ulici, když zrovna probíhá soud, na to zapomeňte.“ Tím se vysvětluje ten uber. „Na parkovišti nejsou přidělená místa, ale většinou najdete nějaké prázdné hned v přízemí nebo v prvním patře. Nemáme tu zrovna přeplněno.“ Vrhne omluvný pohled na Kena Hoffa a pak obrátí pozornost zpět k novému nájemníkovi. „Kdybyste cokoli potřeboval, vyťukejte na telefonu v kanceláři dvě jedničky. Pevná linka je zavedená. To vám také zařídil váš agent.“

„Pan Dean mi s tím ochotně pomohl,“ řekne Giorgio.

„Však je to jeho práce!“ vyhrkne Hoff žoviálně. „Ne snad, Irve?“

„Máte naprostou pravdu.“

„Pozdravujte ode mě ženu, že doufám, že už jí bude líp. Mohly by jí pomoct ty měděné náramky, jak na ně běží reklama v televizi.“

„Možná to zkusíme,“ řekne Dean, ale tváří se nedůvěřivě, a dobře že tak.

Když míjejí hlídačův pultík, Billy si všimne, že pan Polk Security má na klíně plavkové číslo Sports Illustrated. Na obálce je půvabná slečna a Billy si pomyslí, že si musí časopis také koupit. Jeho hloupé já má rádo sport i slečny.

Vyjedou výtahem do čtvrtého a vystoupí na opuštěné chodbě. „Tamhle je účetní kancelář,“ ukáže Hoff. „Dvě propojené kanceláře. Nějací právníci. Na téhle straně jeden zubař. Aspoň myslím. Jestli se už neodstěhoval. Asi ano, protože už nemá na dveřích cedulku. Musím se zeptat agenta, který dělá nájmy. Zbytek patra je prázdný.“

Ten člověk je vážně v průšvihu, pomyslí si znovu Billy. Riskne pohled na Giorgia, ale Giorgio – George – se upřeně dívá na dveře vzadu, kde býval zubař. Jako by tam chtěl něco vykoukat.

Na konci chodby Hoff sáhne do kapsy saka a vyndá malé textilní pouzdro na karty se zlatě vytištěnými písmeny GT. „Jsou vaše. Včetně dvou náhradních.“

Billy přiloží jednu kartu ke čtečce a vstoupí do předsíně, která by sloužila jako malá recepce, kdyby tu sídlil nějaký podnik. Je tu dusno. Zatuchlo.

„Ježíši, někdo zapomněl zapnout klimatizaci! Počkejte vteřinku.“ Hoff zmáčkne několik tlačítek na ovládacím panelu na zdi a prožije si nemilou chvilku, protože se nic neděje. Potom začne z průduchu nahoře šumět studený vzduch. Billy si všimne, jak Hoffovi úlevou povolila ramena.

Další místnost je velká kancelář, která by mohla posloužit i jako menší konferenční sálek. Není tu pracovní stůl, ale běžný stůl určený asi tak pro šest lidí, kdyby se namačkali k sobě. Leží na něm hromádka poznámkových bloků a krabička propisek a vedle stojí telefon připojený na pevnou linku. V tomhle pokoji – jeho spisovatelské pracovně, předpokládá Billy – je ještě větší horko, protože sem svítí slunce. Nikoho nenapadlo aspoň zatáhnout žaluzie. Giorgio si začne třepat límcem u košile. „No teda!“

„Vychladí se to tu rychle, vážně,“ řekne Hoff. Zní to trochu nervózně. „Máme tu výborný klimatizační systém, nejlepší na trhu. Už teď je tu chladněji, cítíte?“

Billymu na teplotě nezáleží, aspoň prozatím. Postaví se k pravé straně velkého okna mířícího do ulice a podívá se po diagonále na schody budovy soudu. Potom zkontroluje druhou diagonálu k menším, o něco vzdálenějším dveřím. Těm, kterými chodí zaměstnanci soudu. Představí si celou scénu: Přijíždí policejní auto nebo možná dodávka s nápisem ÚŘAD ŠERIFA nebo MĚSTSKÁ POLICIE na boku. Vystoupí policisté. Nejméně dva, možná tři. Čtyři? To asi ne. Pokud to bude auto, otevřou dveře u chodníku. Nebo zadní dveře, jestli přijedou dodávkou. Billy uvidí vystupovat Joela Allena. Nebude těžké ho identifikovat, bude to ten s pouty, hlídaný policejní eskortou.

Až přijde správná chvíle – jestli přijde –, nebude na výstřelu vůbec nic těžkého.

„Billy!“ Hoffův hlas s ním trhne, jako by ho probudil ze snu.

Hoff stojí ve dveřích do mnohem menší místnosti: kuchyňky. Jakmile vidí, že mu Billy věnuje pozornost, začne rukou s dlaní otočenou vzhůru ukazovat jednotlivé spotřebiče, jako by byl hosteska v showroomu.

„Dave,“ napomene ho Billy. „Jsem Dave.“

„Jasně. Promiňte. Moje chyba. Máte tu dvouplotýnkový vařič, troubu sice ne, ale v mikrovlnce si můžete udělat popcorn, ohřát si hotovku, cokoli. Talíře a další nádobí jsou v kredenci. Tady ve dřezu si ho můžete umýt. Mini lednička. Vlastní záchod tu bohužel není, toalety jsou na konci chodby, ale aspoň jsou na vašem konci. Máte to kousek. A pak je tu tohle.“

Vyndá z kapsy klíč a natáhne se k obdélníkovému dřevěnému panelu nade dveřmi mezi kanceláří či konferenční místností a kuchyňkou. Otočí klíčem, zatlačí do panelu a ten se vyhoupne nahoru. Prostor uvnitř má asi čtyřicet pět centimetrů na výšku, metr dvacet na délku a je šedesát centimetrů hluboký. A prázdný.

„Úložný prostor,“ řekne Hoff a ukáže rukama, jako by střílel z neviditelné pušky. „Na klíč je proto, abyste ho mohl zamknout v pátek, než přijde uklízecí…“

Billy už to málem řekne, ale Giorgio ho předběhne, což je dobře, protože na přemýšlení tu má být on, ne Billy Summers. „Žádné uklízení. Ani v pátek, ani nikdy jindy. Přísně tajná spisovatelská práce, rozumíte? Dave si tady bude uklízet sám. Je to pořádný člověk, nemám pravdu, Dave?“

Billy přikývne. Je pořádný.

„Řekněte to Deanovi a tomu druhému hlídači – Loganovi? – a taky Broderovi.“ Billymu vysvětlí: „Steven Broder. Správce budovy.“

Billy přikývne a jméno si zapamatuje.

Giorgio hodí tašku s notebookem na stůl, odsune potřeby na ruční psaní (Billymu to přijde zároveň smutné a poněkud symbolické) a tašku rozepne. „MacBook Pro. To nejlepší, co se dá koupit, špičková technika. Můj dárek pro vás. Můžete používat svůj notebook, jestli chcete, ale tenhle krasavec… Tomu nic nechybí. Budete ho umět rozjet? Nejspíš u něj bude nějaká knížečka s instrukcemi nebo něco…“

„Nějak na to přijdu.“

V tom nebude problém, ale mohl by být v něčem jiném. Jestli Nick Majarian do té krásné černé mašiny nenainstaloval něco, co z ní udělalo kouzelné zrcadlo, které bude přenášet všechno, co Billy v téhle místnosti napíše, tak zmeškal příležitost. A Nick mnoho příležitostí nepromešká.

„Počkat, to mi něco připomnělo,“ řekne Hoff a podá Billymu kromě klíče od kamrlíku nade dveřmi do kuchyňky další ze svých gravírovaných kartiček. „Heslo na wi-fi. Naprosto bezpečné. Neprůstřelné jako bankovní trezor.“

Kecy, pomyslí si Billy a vloží kartičku do kapsy.

„No,“ řekne Giorgio, „to bude asi všechno. Necháme tě tady tvořit. Pojďte, Kene.“

Hoffovi se nechce pryč, jako by měl v úmyslu Billymu ještě něco ukázat. „Kdybyste cokoli potřeboval, Bi… Dave, zavolejte mi. Cokoli. Třeba nějakou zábavu? Televizi? Nebo rádio?“

Billy zavrtí hlavou. Má v mobilu úctyhodnou hudební knihovnu, většinou country a westernovou hudbu. V následujících dnech bude mít spoustu práce, ale nakonec si najde čas, aby si přeposlal písničky do toho skvělého nového notebooku. Kdyby se Nick rozhodl odposlouchávat, užije si Rebu a Willieho a všechny bujaré kamarády Hanka Juniora. A možná dojde i na to psaní. Na vlastním notebooku, kterému důvěřuje. Také si oba počítače zabezpečí – ten nový i svůj osobní, starý spolehlivý stroj.

Giorgio konečně odtáhne Hoffa pryč a Billy zůstane sám. Vrátí se k oknu a prohlíží si obě diagonály: tu, která vede na široké kamenné schody, i tu druhou, která končí u dveří pro zaměstnance. Znovu si představuje, jak k tomu dojde, vidí to naprosto živě. Skutečné události nejsou nikdy takové, jak je vidíte ve své hlavě, ale Billyho práce tím vždycky začíná. Je to jako poezie. Věci, které se změní, neočekávané proměnné a úpravy, s tím je potřeba se vypořádat, když na ně dojde, ale začíná to vždycky názornými obrazy v hlavě.

Na mobilu mu cinkne esemeska.

GRusso: Omlouvám se za H. Vím, že je trochu kretén.

Billy S: Budu ho muset ještě vidět?

GRusso: Nevím.

Billy by byl raději za definitivnější odpověď, ale tohle bude prozatím stačit. Musí.

6

Když se vrátí do svého momentálního domova, má už v kapse průkazku na jméno Davida Lockridge. Zítra pojede do práce svým novým ojetým autem. O vchodové dveře domu je opřený pytlík hnojiva Miracle-Gro s přilepeným vzkazem: Napadlo mě, že by se vám hodilo! Jamal A.

Billy zamává směrem k vedlejšímu domu, i když neví, jestli se odtamtud někdo dívá; zbývá ještě půl hodiny do poledne. Oba Ackermanovi nejspíš chodí do práce. Odnese hnojivo dovnitř, opře ho v předsíni o zeď a pak jede do Walmartu, kde si koupí dva mobily s předplacenou kartou (ten druhý je pro jistotu) a dva flashdisky, i když mu nejspíš bude stačit jeden; i kdyby na něj dal kompletní dílo Émila Zoly, zaplní sotva malý koutek dostupné kapacity.

Také si impulzivně koupí levný notebook a ještě zabalený ho uloží do skříně v ložnici. Za telefony a flashky zaplatí v hotovosti. Při koupi notebooku použije platební kartu se jménem Davida Lockridge. S mobily zatím nemá žádné plány, možná je ani nepoužije. Záleží na tom, jakou bude mít únikovou strategii, kterou má zatím jen v mlhavých obrysech.

Cestou zpátky se zastaví v Burger Kingu, a když dorazí ke žlutému domku, najde před ním dvě děti na kolech. Kluka a holku, on je bílý, ona černá. Usoudí, že dívenka musí patřit k Jamalovi a Corinne Ackermanovým.

„Vy jste náš novej soused?“ zeptá se kluk.

„Ano,“ odpoví Billy a pomyslí si, že si na to bude muset zvyknout, být sousedem. Možná to nakonec bude fajn. „Já jsem Dave Lockridge. Jak se jmenujete vy?“

„Danny Fazio a tohle je moje kámoška Shanice. Mně je devět. Jí je osm.“

Billy si s Dannym potřese rukou a pak i se Shanice. Hnědá ručka zmizí v jeho bílé dlani a dívka se na něj stydlivě dívá. „Rád vás poznávám. Užíváte si letní prázdniny?“

„Letní čtení je v pohodě,“ řekne Danny. „Za každou přečtenou knížku dostaneme samolepku. Já mám čtyři. Shanice jich má pět, ale doženu ji. Jdeme ke mně domů. Po obědě budeme s kamarádama hrát Monopoly.“ Ukáže prstem. „Shan přinese hru. Já vždycky hraju se závoďákem.“

Dvacáté první století a děti si hrají samy venku, to jsou věci, podivuje se Billy. Teprve pak si všimne tlusťocha o dva domy dál – v tílku, bermudách a teniskách špinavých od trávy –, který ho pozoruje. A sleduje, jak se chová k dětem.

„Tak čau a zase příště,“ řekne Danny a nasedne na kolo.

„Až naprší a uschne,“ odpoví Billy a obě děti se zasmějí.

Odpoledne po zdřímnutí – říká si, že odpolední šlofík má jistě povolený, když je teď spisovatel – vyndá z lednice balení piv. Odnese ho Ackermanovým ke dveřím a přidá vzkaz: Díky za to hnojivo – Dave.

Uvedl se tu dobře. A ve městě? Tam je to snad také dobré. Aspoň doufá.

Možná kromě Hoffa. Hoff mu dělá těžkou hlavu.

7

Večer, když Billy hnojí trávník, přijde Jamal Ackerman se dvěma pivy, která předtím bydlela u Billyho v lednici. Jamal má na sobě zelenou kombinézu, jež má na jedné straně hrudi zlatě vyšité jeho jméno a na druhé logo EXCELLENT TIRE. Vedle něho jde kluk s plechovkou pepsi v ruce.

„Dobrý večer, pane Lockridgi,“ pozdraví Jamal. „Tenhle mladý pán je můj syn Derek. Shanice říkala, že už jste se potkali.“

„Ano, ještě s mladým pánem Dannym.“

„Díky za piva. Co to používáte? Vypadá to jako síto na mouku, co má moje žena.“

„To je síto. Říkal jsem si, že bych si ve Walmartu koupil rozmetadlo, ale na tenhle trávníček…“ Zadívá se na holé místo a pokrčí rameny. „Zbytečný výdaj, který by se nevyplatil.“

„Vypadá to, že tohle funguje bezvadně. Možná to taky zkusím. Ale co vzadu? Tam je to o dost větší.“

„Tam se to musí nejdřív posekat a sekačku nemám. Zatím.“

„Můžete si půjčit naši, že jo, tati?“ ozve se Derek.

Jamal mu rozcuchá vlasy. „Samozřejmě, kdykoli.“

„Ne, to už by bylo moc,“ brání se Billy. „Koupím si ji. Musím předpokládat, že ta kniha, kterou píšu, nabere trochu spád a zůstanu tady.“

Jdou k domu a posadí se na schody přede dveřmi. Billy si otevře pivo a napije se. Přijde mu opravdu vhod, což také řekne.

„O čem píšete?“ zeptá se Derek, který sedí mezi nimi.

„To je přísně tajné,“ usměje se Billy.

„Jasně, ale je to vymyšlený, nebo pravdivý?“

„Od každého trochu.“

„To stačí,“ řekne Jamal. „Není slušné vyzvídat.“

Z domu na vzdáleném konci ulice se blíží žena. Věk mezi padesátkou a šedesátkou, prošedivělé vlasy, zářivá rtěnka. Nese si vysokou koktejlovou sklenici a nejde úplně rovně.

„To je paní Kelloggová,“ zašeptá Jamal. „Vdova. Loni přišla o muže. Dostal mrtvici.“ Zamyšleně se zahledí na Billyho žalostný trávník. „Mimochodem, postihlo ho to při sekání trávy.“

„Máte tady party? A můžu se přidat?“ zeptá se paní Kelloggová. I když došla teprve na chodník a vítr nefouká, Billy už z jejího dechu cítí gin.

„Jestli vám nevadí sedět na schodech.“ Vstane a podá jí ruku. „Já jsem Dave Lockridge.“

Vzápětí přichází i chlap, který předtím sledoval Billyho rozhovor se Shanicí a Dannym. Převlékl se z tílka a bermud do džín a trička s Vládci vesmíru. Vedle něho kráčí vysoká hubená blondýna v domácích šatech a teniskách. Odvedle dorazí – s tácem, který se zdá být plný brownies – Jamalova manželka a dcera. Billy je všechny pozve dovnitř, aby si mohli sednout na židle.

Vítej mezi sousedy, pomyslí si.

8

Vládce vesmíru a jeho hubená blonďatá žena se jmenují Raglandovi. Přicházejí také Faziovi – i když bez syna – a Petersonovi z opačného konce bloku s láhví červeného vína. Obývací pokoj se zaplňuje. Je to příjemný spontánní večírek. Billy si to užívá, zčásti proto, že si nemusí dávat pozor, aby ukazoval své hloupé já, zčásti jsou mu ti lidé jednoduše sympatičtí, dokonce i Jane Kelloggová, která je dost opilá a neustále musí chodit na záchod, kterému říká hajzlík. Ve chvíli, kdy se rozcházejí – poměrně brzy, protože zítra je pracovní den –, už Billy ví, že sem zapadne. Bude zajímavý, protože píše knihu, a tudíž je pro ně exotický, ale to přejde. V půlce léta, pokud se Joel Allen na své rande s kulkou nedostaví s předstihem, už bude jedním z běžných obyvatel téhle ulice. Soused jako každý jiný.

Billy se dozví, že Jamal dělá vedoucího v pneuservisu a Corrie je – jak je ten svět malý – stenografka u soudu. Dozví se, že Diane Faziová o letních prázdninách hlídá Shanice, když jsou Jamal a Corrie v práci. Shanicin bratr Derek chodí do příměstského tábora a v srpnu pojede na basketbalový tábor. Zjistí, že Duganovi, kteří se loni v říjnu velmi náhle odstěhovali ze žlutého domku (práskli do bot, jak řekl Paul Ragland), byli „namyšlení“, David Lockridge je tedy příjemná změna. Po výstřelu jistě řeknou reportérům, že jim připadal jako milý člověk. Billymu to vyhovuje. Pokládá se za milého člověka, jen se špinavým zaměstnáním. Aspoň jsem nikdy nezastřelil patnáctiletého kluka na cestě do školy, pomyslí si. Pokud to tedy Joel Allen, známý jako „Joe“, skutečně udělal.

Než jde spát, vybalí levný notebook, zapne ho a najde si na Googlu Kena Hoffa. Hoff je v Red Bluffu známá osobnost a hybná síla. Patří k dobročinnému bratrstvu BPOE a k rotariánům. Předsedal místní pobočce JCI. Při volbách v roce 2016 vedl zdejší republikány a na internetu je jeho fotografie v červené trumpovské kšiltovce. Byl v městském plánovacím výboru, ale v roce 2018 odstoupil kvůli nařčení z konfliktu zájmů. Vlastní půl tuctu budov v centru, včetně Gerard Tower, takže je vlastně takový místní mini Trump. Provozuje tři televizní stanice, jednu tady v Red Bluffu a dvě v Alabamě. Všechny tři jsou přidružené k World Wide Entertainment, což zřejmě vysvětluje Hoffův odkaz na WWE. Je rozvedený, dokonce dvakrát. To znamená, že platí majlant na alimentech. Plány na vybudování golfového hřiště loni ke konci roku padly. Plány na další budovu v centru jsou prozatím odložené. Stejně tak Hoffova žádost o licenci na provozování kasina. Celkově to dává dohromady obraz muže, jehož malé podnikatelské impérium se potácí na pokraji propasti. Jedno šťouchnutí a sletí dolů.

Billy sebou hodí na postel, založí si ruce pod polštář a zírá do tmy. Pomalu chápe, co Nicka přitahuje ke Kenu Hoffovi a co přitahuje Kena Hoffa k Nickovi. Nick umí být okouzlující (ten jeho milionový úsměv) a je chytřejší než průměrný lotr, ale když se to vezme kolem a kolem, je hyena; a hyeny umějí dobře posoudit kolemjdoucí stádo a vybrat kulhající kus. Ten, který brzy začne zaostávat. Ken Hoff je obětní beránek. Ne pro vraždu, na tu bude mít neprůstřelné alibi, ale až policajti začnou hledat, kdo si vraždu objednal, nenajdou Nicka. Najdou Kena. Billymu to nevadí.

Vyčerpal rezervoár chladu pod polštářem, překulí se tedy na pravý bok a takřka okamžitě usne.

Být dobrým sousedem je náročné.

Kapitola 4

1

Druhý den Billy v kanceláři ve čtvrtém patře zapojí nový MacBook a stáhne si Solitaire. Existuje ho tucet různých druhů. Billy si vybere Canfield a nastaví počítač tak, aby před každým tahem udělal pětisekundovou pauzu. Kdyby se Nick nebo Giorgio rozhodli nakouknout, co dělá (nebo to možná dostal za úkol Frankie Elvis), nenapadne je, že počítač hraje sám se sebou.

Billy přejde k oknu a podívá se ven. Po obou stranách Court Street parkují auta a je mezi nimi hodně policejních. Stolky pod slunečníky před Sunspot Café jsou obsazené lidmi pojídajícími donuty a další sladké pečivo. Po širokém schodišti před soudní budovou schází dolů několik lidí, ale mnohem víc jich kráčí nahoru. Někteří jsou v poklusu a předvádějí svou kondičku. Jiní se pomalu vlečou. Většina těch pomalých jsou právníci, které lze poznat podle rozměrných hranatých kufříků. Za chvíli začne soud.

Ucpanou ulicí se pomalu, jako by k tomu chtěl také přispět, plouží malý autobus, kdysi červený, nyní vybledle růžový. Mine schody a zastaví u menších dveří na pravé straně velké kamenné budovy soudu. Dveře autobusu se odsunou stranou. Vystoupí policista, za ním vláček vězňů v oranžových kombinézách a nakonec další policista. Kombinézy všem na očích obejdou tupý nos autobusu. Dveře vchodu pro zaměstnance se otevřou a muži v oranžovém vejdou dovnitř, kde budou čekat na předvolání před soudce. Zajímavé a vhodné k zapamatování, ale Billy stejně věří, že Nick měl pravdu: Až přivezou Allena, povedou ho po schodech k hlavnímu vchodu. I když na tom nezáleží. Výstřel bude v obou případech prakticky stejný. Důležité je, že na Court Street je ve všední dny rušno. Odpoledne tu nejspíš bude méně lidí, ale většina soudních líčení probíhá dopoledne.

Co se vypaření po práci týká, jsi lepší než Houdini, řekl Nick. Než se usadí prach, budeš dávno pryč.

To by také měl, protože zmizení je součástí jeho placené práce. Významnou součástí. Nick jistě ví, že použít Billyho má jisté výhody i v případě, že by se zmizení nezdařilo. Nemá žádné přátele ani příbuzné, kteří by na něj mohli vyvíjet nátlak – nebo které by bylo možné využít k vyvíjení nátlaku –, aby prozradil jméno zaměstnavatele. A i když Nick nepokládá Billyho za nejostřejší tužku v penále, ví, že je dostatečně chytrý na to, aby si uvědomil, že si prozrazením nemůže koupit překlasifikování na vraždu druhého stupně nebo na zabití. Když někoho odstřelíte sniperkou ze čtvrtého patra budovy, kde jste číhali několik týdnů nebo měsíců, je charakter trestného činu naprosto nezpochybnitelný. Je to úkladná vražda napsaná velkými červenými písmeny, a to je jedině první stupeň.

Přesto, kdyby Billyho chytili, by mu obžaloba mohla navrhnout jednu dohodu, což Nick samozřejmě ví. V tomhle státě mají trest smrti. Chytrý zástupce by mohl Billymu nabídnout možnost doživotí v rinconské věznici místo jehly do žíly. Pokud promluví. Billy si pomyslí, že kdyby k tomu došlo, mohl by z toho Nicka pořád ještě vynechat. Mohl by jmenovat Kena Hoffa, protože kdyby policie Billyho Summerse sebrala rovnou na odchodu z Gerard Tower, Hoffa by nečekal dlouhý život. Možná ho nečeká ani tak. Pitomci jako on končí špatně, když se zapletou s lidmi Nickovy sorty.

Ani Billy by nemusel dobře skončit, protože jistota je jistota. Mohl by ve vězení, s rukama spoutanýma za zády, spadnout ze schodů. Někdo by ho mohl ve sprše zapíchnout nabroušeným kartáčkem na zuby nebo mu nacpat mýdlo do krku. S jedním chlapem by si poradil, možná i se dvěma, ale s celou bandou nácků nebo trojicí či čtveřicí goril z gangu? Těžko. A chtěl by strávit doživotí v base? Ne. Radši mrtvý než za mřížemi. Předpokládá, že i tohle Nick ví.

Když ho nechytí, nebude se muset ničím z toho zabývat. Nikdy ho nechytili, sedmnáctkrát bez problémů unikl, ale také nikdy nebyl v situaci, jako je tahle. To není jako střílet z uličky a mít poblíž auto, které vás odveze po předem pečlivě vybrané trase ven z města.

Jak jsi zmizel poté, co jsi zastřelil chlapa ze čtvrtého patra kancelářské budovy v centru, kde se hned naproti poflakují tři prdele městských i státních policajtů? Billy ví, jak by to probíhalo ve filmu: Padouch s puškou by použil tlumič hluku a záblesku. To je tady vyloučené. Je to moc daleko, a kdyby netrefil napoprvé, druhou šanci už nedostane. Navíc se ozve nezaměnitelné prásknutí, až kulka prorazí zvukovou bariéru. S tím by tlumič nic nezmohl. Billy s tím má i svůj osobní problém: Nikdy těmhle krámům navíc nevěřil. Nasaďte na hlaveň dobré pušky takový nesmysl a riskujete, že si to tím celé poserete. Takže výstřel bude hlasitý, a i když nejspíš nebude možné okamžitě identifikovat zdroj, nakonec, až se lidé přestanou krýt a podívají se nahoru, uvidí okno ve čtvrtém patře, v němž bude chybět malé kolečko skla. Protože tahle okna se nedají otevřít.

Billyho ale problémy neděsí. Naopak, má výzvy rád. Stejně jako určité nebezpečné úniky – být svázaný řetězy uvnitř trezoru a vhozený do řeky nebo viset ve svěrací kazajce z mrakodrapu – byly výzvou pro Houdiniho. Billy zatím nemá kompletní plán, ale už s ním začal. Garáž byla v prvních dvou podlažích trochu víc zaplněná, než tvrdil Irv Dean – možná je dnes u soudu zvlášť rušno –, ale než Billy dojel do čtvrtého, už měl vybráno několik míst. Soukromí, jinak řečeno, a soukromí je dobrá věc. Billy si je jistý, že by s tím Houdini souhlasil.

Vrátí se ke stolu, kde na drahém Macu Pro stále sviští karty. Zapne svůj vlastní notebook a jde na Amazon. Na Amazonu se dá koupit všechno.

2

Na části obrubníku před Gerard Tower je přes šablonu nastříkáno PARKOVÁNÍ VYHRAZENO. Čtvrt hodiny po jedenácté tam zastaví nákladní vůz s velkým sombrerem na boku. Pod sombrerem stojí JOSE’S EATS. A pod tím TODOS COMEN! Z budovy vycházejí lidé a slézají se k autu jako mravenci na cukr. Za pět minut zastaví za prvním náklaďákem druhý. Na jeho boku je kresba zubícího se kluka, který hltá dvojitý cheeseburger. O půl dvanácté, když už na burgery, hranolky, tacos a enchiladas stojí fronta, přijede vůz s hotdogy.

Čas na jídlo, pomyslí si Billy. A také čas poznat další sousedy.

U výtahu čekají čtyři lidé, tři muži a jedna žena. Všichni jsou formálně oblečení a vypadají, že je jim kolem pětatřiceti, žena je možná mladší. Billy se k nim připojí. Jeden se zeptá, jestli je ten nový spisovatel… Jako by Billy nahradil nějakého předchozího. Billy přisvědčí a představí se. Oni také: John, Jim, Harry, Phyllis. Billy se zeptá, co mají dole dobrého. John a Harry mu doporučí mexické občerstvení. „Mají výborné rybí tacos,“ řekne John. Jim se přidá, že burgery také nejsou špatné a cibulové kroužky jsou na jedničku s hvězdičkou. Phyllis se těší na chilli hotdog od Petieho.

„Není to žádná haute cuisine,“ uzavře to Harry, „ale lepší než svačina v pytlíku.“

Billy se zeptá na kavárnu přes ulici a všichni čtyři zavrtí hlavou. Billyho ta náhlá jednomyslnost pobaví a nemůže se neusmát.

„Od té se držte dál,“ řekne Harry. „Přes oběd je tam narváno.“

„A je tam draho,“ přidá se John. „Nevím, jak jsou na tom spisovatelé, ale když pracujete pro startupovou právnickou firmu, musíte být na peníze opatrní.“

„Je tu hodně právníků?“ zeptá se Billy Phyllis, zrovna když se otevírají dveře výtahu.

„Mě se neptejte, zeptejte se jich,“ odpoví mu. „Já dělám v Crescent Accounting. Beru telefony a kontroluju daňové přeplatky.“

„Nás orlů práva je tu dost,“ řekne Harry. „Pár ve druhém a ve třetím, další ještě v pátém. V šestém je, myslím, nějaký startup přes architekturu. A v sedmém je fotoateliér. Dělají tam fotky pro katalogy.“

„Kdyby se tady točil televizní seriál, jmenoval by se Mladí právníci,“ přidá se John. „Velké firmy jsou spíš o dva tři bloky dál, na opačné straně od soudu, na Holland Street a Emery Plaza. My se držíme poblíž a sbíráme drobečky po velkých zvířatech.“

„A čekáme, až někdo umře,“ řekne Jim. „Většina právníků v těch starobylých firmách jsou dinosauři v obleku s vestou, do které se jim sotva vejde pupek.“

Billymu se vybaví cedule venku: KANCELÁŘE A LUXUSNÍ BYTY K DISPOZICI. Vypadala, že už tam chvíli stojí, a vznášela se kolem ní aura zoufalství, podobně jako kolem Hoffa. „Předpokládám, že vaše firma tu platí výhodný nájem.“

Harry ukáže Billymu zvednutý palec. „Bingo. Čtyři roky za cenu jen o trošku vyšší než zázračnou. A nájemní smlouva platí, i kdyby majitel budovy, jmenuje se Hoff, vyhlásil bankrot. Je neprůstřelná. My malé rybky tak aspoň máme čas nabrat rychlost.“

„Kromě toho,“ pokračuje Jim, „právník, který se nechá oškubat vlastní nájemní smlouvou, si zaslouží zkrachovat.“

Právníci se zasmějí. Phyllis se usmívá. Dveře se otevřou do vstupní haly. Trojice mužů se hrne ven, nemůže se dočkat jídla. Billy a Phyllis kráčejí halou volnějším tempem. Phyllis je hezká, i když nenápadně, spíš jako kopretina než jako pivoňka.

„Něco by mě zajímalo,“ řekne Billy.

Phyllis se usměje. „To je u spisovatelů důležitá vlastnost, ne? Zvědavost.“

„Asi ano. Vidím tu hodně neformálně oblečených lidí. Třeba jako oni.“ Ukáže na dvojici, která právě míří ke dveřím. Muž má na sobě černé džíny a tričko se Sun Ra. Žena je oblečená v žabičkované halence, která spíš zvýrazňuje její těhotné břicho, než aby je skrývala. Vlasy má stažené do ležérního culíku a zajištěné červenou gumičkou. „Netvrďte mi, že jsou to právníci nebo asistenti architekta. Asi by mohli být z toho fotoateliéru, ale je jich tu celá horda.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Billy Summers.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.