Milan Nakonečný

SOCIÁLNÍ PSYCHOLOGIE

Poděkování

rektoru JČU doc. PhDr. Tomáši Machulovi, Th.D.,

za hlubokou ideovou inspiraci,

děkanu Teologické fakulty JČU doc. ThDr. Rudolfu Svobodovi, Th.D.,

za laskavou a velkorysou podporu mé činnosti,

doc. Mgr. Michalu Opatrnému, Th.D.,

za velkorysou podporu mé práce,

mému dlouholetému vydavateli MUDr. Stanislavu Juhaňákovi

za velkorysý přístup k mé práci,

Mgr. Lence Svobodové

za vynikající redakční spolupráci.

Mgr. Šárce Niklové

jsem vděčný za nesmírně hodnotnou, vstřícnou lektorskou
spolupráci, jakož i za velmi cenný aktivní podíl na věcném
vylepšování textu.

Za obětavou a vydatnou podporu v získávání pramenů pro mé práce děkuji vedoucí knihovny TF JČU Ing. Evě Křížkové,

Mgr. Haně Klimtové,

Mgr. Haně Donéeové,

Martině Struskové,

Mgr. Gabriele Plickové,

Šárce Šavrdové,

Ing. Romaně Bařtipánové,

Mgr. Marii Povýšilové.

Za mnohostrannou podporu, pomoc a inspiraci jsem zavázán svým vzácným přátelům a kolegům

Ludvíku Hessovi,

Damianu Smolkovi,

Ondřeji Kučerovi,

PhDr. Ing. Marii Lhotové, Ph.D.,

Mgr. Karolíně Diallo, Ph.D.,

ThDr. Aloisi Křižanovi, Th.D.,

Janu Vyhnálkovi, Ph.D.,

Mgr. Petru Nývltovi, Ph.D.,

PhDr. Olze Jílkové,

MVDr. Jiřímu Návarovi,

† PhDr, Janu Polivkovi.

Deo gratias

Milan Nakonečný

Sociální psychologie

Vyloučení odpovědnosti vydavatele

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována
ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2020

Copyright © Milan Nakonečný, 1999, 2009, 2020

Cover © Renata Brtnická, 2020

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-050-8

Věnování

Mým nejdražším:

Milanovi,

Petře,

Marušce a Petrušce

PŘEDMLUVA

Téměř před třiceti lety vyšla moje kniha o sociální psychologii jako první česká publikace na toto téma. Předcházelo jí trojí vydání vysokoškolských skript, která obsahovala poměrně rozsáhlý nástin přednášek o sociální psychologii, které jsem měl řadu let na tehdejší Fakultě sociálních věd a publicistiky v Praze. Ačkoli jsem se později zabýval převážně jinými obory psychologie, vracel jsem se stále ke studiu sociální psychologie, neboť ji a psychologii osobnosti jsem považoval za nejvýznamnější základní psychologické vědy, oslovující široký okruh zájemců o antropocentricky orientovanou psychologii. Spatřoval jsem v obou těchto oborech nejen „nejpsychologičtější psychologii“, ale také nejvydatnější zdroj poznatků pro práci s lidmi, ať už to byla práce pedagogická, nebo poradenská, činnosti, které mi byly nejbližší. A spatřoval jsem v obou těchto oborech také nejbohatší zdroj sebepoznávání. Proto jsem se před lety znovu vrátil k intenzivnímu studiu sociální psychologie, která v posledních desetiletích doznala rychlý a rozsáhlý vývoj ve své vědecké empirii, ale i ve svých konstruktech a dílčích teoriích. Dnes představuje soustavu cenných a široce aplikovatelných poznatků, bez nichž se neobejde žádný obor práce s lidmi. V této knize jsem se pokusil podat takovou nově uspořádanou soustavu poznatků, přístupnou širšímu okruhu zájemců.

Tak jako jsem svou první knihu o sociální psychologii věnoval své ženě Marušce, věnuji jí s láskyplnou vzpomínkou i tuto druhou, neboť její nezměrná obětavost mi umožnila zabývat se studiem a publikační činností a její hluboká životní moudrost a skutečné životní partnerství mi byly pevnou oporou v dobách nejtěžších a pro publikační činnost beznadějných. Nikdy nebudu té milé a vzácné ženě dost vděčný za všechno, co pro mne učinila.

M. N.

K DRUHÉMU VYDÁNÍ

Druhé vydání této knihy je podstatně přepracované a rozšířené. Je zde opět zdůrazněn vztah sociálněpsychologických fenoménů k problémům kultury na jedné straně a k psychologii osobnosti na straně druhé, jakož i snaha – při respektování dat získaných moderní experimentální sociální psychologií – podat danou tematiku v širším vědecko-empirickém kontextu, který je bližší přirozeným životním podmínkám a má tak i hlubší a širší význam pro využití v sociálních vztazích i v sebepoznávání.

Učebnice je nutně kompilací, tato kniha se však pokouší podávat nejdůležitější poznatky sociální psychologie v poněkud nekonvenčním uspořádání a se zdůrazněním jejich souvislostí s fenomény kultury.

Také toto vydání věnuji vzpomínce na mou vzácnou, obětavou a moudrou ženu Marušku, která mi byla silnou oporou v nejtěžších dobách.

Paní Haně Pešinové a panu Pavlu Zátkovi děkuji za pečlivou a obětavou spolupráci.

Červenec 2008

M. N.

Předmět a soustava sociální psychologie

Úvod do studia každé vědy by měl začínat vymezením jejího předmětu, tedy určením toho, čím se tato věda zabývá; neboť, jak praví B. D. Parygin (1968), je to „důležitý pořádací faktor v celé soustavě vědy“, určuje hlavně její metodologii a také její poměr k jiným vědám a její praktickou kompetenci. V psychologii znamená vymezení objektu jejího studia také podstatnou charakteristiku jejího teoretického zaměření, protože je to věda koncepčně velmi diferencovaná. Behavioristé chápou předmět psychologie a její metodologii jinak než humanističtí psychologové, specifické pojetí má psychoanalýza. Vymezení předmětu znamená zároveň, kromě určení metodologie a metod, vymezení se vůči jiným vědám a vědním disciplínám téhož oboru. V našem případě tedy zejména vůči sociologii a obecné psychologii. Avšak v psychologii není tento požadavek vždy respektován a existují obsáhlé učebnice sociální psychologie, psané zejména behavioristicky orientovanými psychology, které předmět této vědy nevymezují vůbec, nebo na něj jen velmi mlhavě poukazují. Tak například významný německý sociální psycholog M. Irle (1975) ve své teoreticky velmi fundované učebnici sociální psychologie dokonce vymezení jejího předmětu odmítá jako vytváření „umělých hranic“, které brání vývoji této vědy a jejímu nezbytnému „inovativnímu“ překrývání s vědami, respektive vědními disciplínami téhož oboru. To je však argumentace z výše uvedených důvodů neudržitelná také proto, že každá učebnice zachycuje více či méně aktuální stav vědního oboru, který prezentuje, což nebrání jakýmkoli jeho „inovacím“ v budoucnosti.

V případě předběžného vymezení předmětu sociální psychologie poukazuje na vymezení objektu jejího zájmu již adjektivum „sociální“, které upozorňuje na příslušnost k témuž druhu bytostí (latinsky socius – druh, společník), pokud abstrahujeme od přeneseného významu, který má toto slovo například v termínu „sociální práce“ nebo „sociální politika“. To však může být také zavádějící, neboť slovo „sociální“ se vztahuje na všechny sociálně – neboli v nějakých společenstvích – žijící živočišné druhy. Počátky empirické sociální psychologie jsou proto zřetelně poznamenány velmi širokým pojetím předmětu, neboť zahrnovaly i studium chování různých druhů sociálně žijících zvířat (C. Murchison, 1935 – většina této obsáhlé „příručky“ je věnována právě chování sociálních druhů zvířat). Dalším vývojem se však sociální chování zvířat stalo tématem etologie a sociální psychologie se utvářela jako antropocentrická věda, zabývající se pouze lidskou „sociální psychologií“. Existuje však i obor humánní etologie, zabývající se hlavně srovnáváním chování různých etnik (I. Eibl-Eibesfeldt, 1995). Jeden z klasiků sociální psychologie, F. H. Allport (1924), který již byl antropocentricky orientován, vymezuje předmět sociální psychologie jako „vědu, která studuje chování individua, pokud jeho chování stimuluje jiná individua nebo je samo reakcí na jejich chování, a která popisuje vědomí individua, pokud je vědomím sociálních objektů a reakcí“. K tomu pak ještě poznamenává: „Sociální psychologie je pokus chápat a vysvětlovat, jak jsou ovlivňovány myšlenky, city a způsoby chování osob skutečnou, představovanou nebo implicitní přítomností jiných lidí.“ K. Jonas, W. Stroebe a M. Hewstone (in: K. Jonas, W. Stroebe, M. Hewstone [eds.], 2014) přidávají k tomu interpretaci, že „představovanou přítomností“ F. H. Allport rozumí „vliv vztažných osob“ (např. našich rodičů) a „implicitní přítomností“ vyjadřuje pohled na to, že „větší část našeho chování je formována sociálními rolemi a kulturními normami“. Uvedení autoři však považují tuto Allportovu definici za použitelnou pro stav sociální psychologie v polovině minulého století; v současnosti by měla být doplněna poznámkou o užití experimentální sociální psychologie. Tato metoda totiž znamená, že v sociální psychologii se také pracuje s laboratorními a přirozenými experimenty, tj. s vytvářením umělých sociálních situací. Posléze shora uvedení autoři ještě připomínají názor staršího bratra F. H. Allporta, jímž byl G. W. Allport, že sociální psychologie by neměla být stavěna do protikladu k psychologii individuální, neboť je součástí individua, jeho prožívání a chování v sociálním prostředí, a „neexistuje psychologie skupin, která by v podstatě a vcelku nebyla také psychologií individuí“. Sociální psychologie je částí psychologie individua, jehož chování zkoumá „ve vztahu k onomu výřezu jeho prostředí, které sestává z jeho spoluobčanů“. Individuální chování je určováno třemi činiteli: 1. biologickou konstitucí individua, 2. získanými rysy osobnosti a 3. sociálním a fyzickým prostředím. Sociální psychologie zkoumá „vliv sociálních situací na individuální chování” (K. Jonas, W. Stroebe, M. Hewstone [eds.], 2014). Tím je v podstatě velmi úzce vymezen vztah mezi obecnou a sociální psychologií: obecná psychologie je psychologií dospělých individuí, pro něž jsou primární vztahy k sociálnímu životnímu prostředí, a předmětem současné sociální psychologie není jen chování, ale i prožívání, které je klíčem k chápání smyslu chování.

Vlivem behaviorismu se však z definic předmětu sociální psychologie, pokud byl vůbec formulován, pojem vědomí, resp. koncept prožívání, jaksi vytratil. A přece S. E. Asch (1946) ve svých proslulých experimentech s vlivem skupinového tlaku prokázal, že pokusné osoby se sice podrobovaly skupinovému tlaku, ovšem tento tlak si uvědomovaly. Umírněnější behavioristé, jako například manželé M. Sherif a C. W. Sherifová (1956), nahradili definiens (znaky, jimiž je něco definováno) předmětu sociální psychologie jako vědy o sociálním chování, a zpočátku i o chování sociálně žijících zvířat, pojmem zkušenost („experience“). Tento pojem nicméně již také odkazuje k intrapsychické sféře – sice méně určitěji – pojem zkušenost má však také význam vnitřního činitele chování a procesu prožívání.

Oba uvedení autoři ve svém pojetí výslovně mluví o zkušenosti a chování a chápou sociální psychologii jako „vědecké studium zkušenosti a chování individuí ve vztahu k sociálně stimulujícím situacím“. Podle O. Klineberga (1954) „sociální psychologie může být definována jako vědecké studium aktivit individua, ovlivňovaných jinými individui“. Ačkoli zmíněný autor patří k antropocentricky orientovaným sociálním psychologům, z jeho definice tato orientace nevyplývá, protože: a) pojem aktivita má širší význam než pojem psychická aktivita, b) termínem individuum lze označit i zvířecího jedince. T. M. Newcomb (1950) zavedl do pojetí předmětu sociální psychologie termín interakce („předmětem sociální psychologie je interakce“), rozumí se tím sociální interakce, což převzal i současný významný rakouský sociální psycholog W. Herkner (1991); je to vcelku přijatelné pojetí sociální psychologie jako vědy a zní takto: „Sociální psychologie je věda o interakcích mezi individui … popisuje a vysvětluje interakce mezi individui i příčiny a důsledky těchto interakcí.“ Interakcí se tu rozumí vzájemné působení, bylo by však vhodné toto působení blíže specifikovat jako psychologické aspekty sociálních interakcí, což je dnes také převládající pojetí předmětu sociální psychologie.

Široce pojaté vymezení předmětu sociální psychologie podal autor velmi populárního úvodu do této vědy E. Aronson (1972), který svou definici nazývá pracovní: předmětem sociální psychologie je „vliv, který vyvíjejí lidé na názory a chování jiných lidí“, respektive „jakým způsobem vyvíjejí lidé vliv na danou osobu“. Je to však definice jednostranná, neboť jde také o to, jak ti druzí na tento vliv reagují, a nejde jen o vliv na názory a chování, ale na celé širší spektrum psychiky. Polský sociální psycholog S. Mika (1972) podal definici přesnější: podle něho se sociální psychologie zabývá „zkoumáním psychických procesů a chování osob nacházejících se v sociálních situacích“.

Dosud uvedené definice se vyznačují terminologickou nejednotností, jako definiens se zde používá termínů interakce, sociální situace a dalších. Další definiens nacházíme v definici sociální psychologie, kterou podali D. T. Kenrick, S. L. Neuberg a R. B. Cialdini (1999): „Je to vědecký výzkum vlivu, jaký mají lidé na mysl, emoce a chování jiných lidí.“ Tak by bylo možno pokračovat, ale z již uvedeného lze podat následující vymezení předmětu sociální psychologie, vycházející z pokusu o sjednocení výše uvedených hledisek: předmětem sociální psychologie je studium psychologických aspektů lidských sociálních interakcí; v pojmu studium je již zahrnuto, že tu jde o popis, třídění a vysvětlování psychologických aspektů lidských sociálních interakcí. V této definici klademe důraz na to, že jde o psychologické aspekty interakcí, neboť ty mohou mít také aspekty nepsychologické.

E. F. Mueller a A. Thomas (1974) se pokusili o vymezení vztahu sociální psychologie k hraničním oborům, které vychází z dvojího základního zaměření sociální psychologie: „Psychologicky zaměřená sociální psychologie zkoumá vliv sociálních faktorů na psychické procesy individua … sociologicky zaměřená sociální psychologie se zabývá skupinovými procesy jako takovými, do nichž individuum vstupuje jen jako element.“ Psychologické zaměření tu znamená interakce členů v malých skupinách, jako je např. rodina. Sociologické zaměření tu vyjadřuje orientaci na interakce mezi skupinami, malými i velkými, jako jsou občané státu nebo demografické kategorie, např. zemědělci. Pro interakce velkých skupin, respektive pro jejich chování a charakteristiky, se někdy používá také termínu společenská psychologie, ten se však příliš neujal. Existuje řada pojednání např. o psychologii národů, ale to jsou obvykle spíše pojednání esejistická (o českém národním charakteru např. pojednali Jiří Mahen, František Peroutka, Emanuel Chalupný a další). K tomuto problému se vyjádřil již G. H. Mead (1934), který zkoumal především vztah sociální psychologie a kulturní antropologie a zdůraznil, že v sociální psychologii nejde o chování sociálních skupin, nýbrž o analýzu chování „jednotlivých individuí“ uvnitř těchto skupin a o vliv „společenských celků“ na chování individuí. Empiricky prokázány jsou velké rozdíly mezi příslušníky různých přírodně žijících národů (např. na malých ostrovech v Oceánii), podmíněné různými kulturními normami a obyčeji.

Problémy „sociologické sociální psychologie“ a „psychologické sociální psychologie“ nebyly analyzovány jen oběma výše uvedenými autory, jiní poukazovali i na jiné možné aspekty této dvojí orientace, která však není vždy zřetelněji odlišena. Například G. C. Homans napsal knihu o „Lidských skupinách“ (1950) a jinou o „Sociálním chování“ (1961), kde sociologická a sociálněpsychologická hlediska do jisté míry splývají, což je v rámci širšího výkladového kontextu nezbytné. E. Fromm (1955) jde ve výkladovém kontextu ještě dále, a to ve směru od sociální psychologie až k sociologii a filozofické antropologii. Sociologické jevy, jako jsou migrace nebo volby, mají svá sociálněpsychologická hlediska, a naopak sociálněpsychologické fenomény, jako jsou předsudky a postoje, mají své sociologické a další determinanty. Společným jmenovatelem je zde sociální fenomén, který jako kategoriální pojem může být dále jen specifikován, například od dyadické interakce (interakce mezi dvěma jedinci) až po takzvané hromadné chování, jako je třeba reakce obyvatel celých lokalit na povodňové záplavy.

Sociální fenomén má aspekt procesuální (například komunikace mezi manžely), aspekt dispoziční (např. sociabilita jako rys osobnosti) a aspekt strukturální (například rodina). Současně se tyto tři aspekty projevují jako integrované v rovině sociologické i sociálněpsychologické. Jako další téma vystupuje rozdíl sociální psychologie a sociologie, který nemá ostré hranice. Sociální psychologie se nicméně zabývá jedincem, jeho sociálními vztahy (D. Krech, R. S. Crutchfield a E. L. Ballachey, 1968, a další), kdežto sociologie, kulturní antropologie (respektive etnologie) a jiné společenské vědy zkoumají také chování „širších seskupení a tříd lidí“, tedy velkých skupin, jako jsou například obyvatelé velkoměst, průmysloví dělníci, etnické menšiny a podobně. Avšak v sociální psychologii, jak již bylo uvedeno, jde především o mezilidské (interpersonální) interakce, které mají již zmíněné aspekty procesuální, dispoziční i strukturální a které se odehrávají především jako: 1. interakce jedinec–jedinec a 2. interakce jedinec–malá skupina (chápaná jako akčně, případně i ideově integrované seskupení jedinců, kteří se vzájemně znají, mají společný cíl a vědomí „my“ a určitou společenskou funkci, jako je například pracovní četa) a 3. chování jedince v davu, chování davů a tzv. hromadné chování lidí (již uvedený příklad celých lokalit postižených povodněmi). Sporná je sociální psychologie velkých společenských skupin, jako jsou celé národy a různá etnika.

Osobitě vymezil vztah sociální psychologie a sociologie významný sociální psycholog D. G. Myers (1996): zatímco sociologové si kladou otázku, jak fungují různě velké skupiny od dyád (dvojic) až po celá společenství, „sociální psychologové pozorují jednotlivého člena skupiny, jeho smýšlení o druhých, jeho podléhání vlivům skupiny a vzájemné závislosti … zabývají se rovněž působením skupiny na jedince a jedince na skupinu“ (D. G. Myers tu má ovšem na mysli takzvané malé skupiny, dyády – viz dále). Citovaný autor pokračuje: „Ačkoli oba obory, sociální psychologie a sociologie, používají v některých případech stejné metody výzkumu, v sociální psychologii je častěji používána experimentální metoda.“ D. G. Myers také analyzoval vztah sociální psychologie a psychologie osobnosti: jedinec je centrem společného zájmu sociální psychologie i psychologie osobnosti; v USA to reprezentuje vydávání společných vysoce odborných časopisů již svými názvy: Journal of Personality and Social Psychology a Personality and Social Psychology Bulletin. Avšak, jak soudí D. G. Myers (1996): „Sociální psychologie hledí na člověka z aspektu jeho relací s jinými lidmi, zatímco psychologie osobnosti se zabývá individuálními, vnitřními mechanismy fungování člověka a individuálními rozdíly … Sociální psychologie se koncentruje na společné vlastnosti lidí a vytváří koncepce vysvětlující, jak obecně vnímáme jiné a jak na sebe vzájemně působíme.“ Je tu však také společný jmenovatel zásadní důležitosti pro oba uvedené obory, a to koncept sebejá (něm. „Selbst“, angl. „Self“), vyjadřující psychologickou podstatu jak jedince (jeho vnitřního psychického uspořádání), tak i sociální podstaty jeho geneze a fungování jako lidského jedince: v sociálních vztazích se lidský jedinec utváří a současně se v nich projevuje a uplatňuje. Shrnutí doposud uvedených rozdílů provedli přehledně v následující tabulce významní sociální psychologové E. Aronson, T. D. Wilson a R. M. Akert (1994):

Tabulka 1: Rozdíly v předmětu věd (E. Aronson, T. D. Wilson, R. M. Akert, 1994).

sociologie

sociální psychologie

psychologie osobnosti

poskytuje obecné zákony a teorie, které se týkají společenství, a nikoli jedinců

zkoumá psychologické procesy, projevující se, když lidé spolu přebývají, což způsobuje, že lidé podléhají sociálnímu vlivu

zkoumá psychické vlastnosti, které způsobují, že jedinci jsou jedineční, a tak se od sebe odlišují

Fakticky se překrývá problematika všech základních psychologických věd, totiž sociální psychologie s problematikou psychologie osobnosti a obecné psychologie, neboť všechny psychologické fenomény jsou determinovány také sociálními zkušenostmi a rozdíly v sociálněpsychologických jevech jsou ovlivňovány vlastnostmi osobnosti (například konformismus souvisí s adaptabilitou, a kromě jiného také s mírou úzkostnosti). Proto se v některých učebnicích sociální psychologie nachází téma „sociální vztahy osobnosti“ a v učebnicích psychologie osobnosti kapitola, nazvaná často stejně jako ta výše uvedená.

Vyjdeme-li tedy z velmi nosného konceptu sociální interakce a z nutnosti vymezení jeho psychologické roviny, můžeme říci, že předmětem sociální psychologie jsou psychologické aspekty mezilidských interakcí, které je rozhodně nutno chápat, jak ukážeme dále, šířeji než jen jako interakce behaviorální, tedy omezené na hledisko chování; jde nejen o to, jak se lidé ve svých vzájemných vztazích vůči sobě chovají, ale také, jak své vztahy k jiným lidem prožívají. Toto hledisko umožňuje zahrnout do předmětu sociální psychologie celou její podstatnou a obecně uznávanou obsáhlou fenomenologii (soustavu sociálněpsychologických jevů, jako jsou třeba agrese a altruismus, láska a nenávist, sociální motivace a sociální kognice a další), která se nevyčerpává jen v rovině chování – to koneckonců vyjadřuje fakt, že sociální situace jsou subjektem vnitřně „zpracovávány“, neboli prožívány; nejprve subjekt sociální situaci prožívá, vytváří si vnitřní obraz partnera interakce, a potom se v situaci určitým způsobem chová. Současně nelze tyto psychologické aspekty zcela oddělovat od aspektů sociologických, respektive kulturně-antropologických, neboť vystupují v jejich kontextu (jsou vázány na společenské a kulturní struktury, jako je například rodina nebo výrobní organizace). Třetím nosným konceptem psychologie lidských interakcí (mezilidských vztahů), je sociální vliv. M. Hewstone a R. Martin (in: K. Jonas, W. Stroebe, M. Hewstone [eds.], 2014) ho definují jako „změny v postojích, přesvědčeních, míněních, hodnotách, resp. způsobech chování v důsledku faktu, že se konfrontujeme s postoji, přesvědčeními, míněními, resp. způsoby chování a hodnotami druhých lidí“. Poněkud jiný je další druh psychologického vlivu, vliv norem, což jsou podle výše citovaných autorů „systémy přesvědčování o tom, jak se máme chovat, které řídí naše chování, ale bez síly zákonů. Jsou výrazem společných očekávání členů skupin vzhledem k typickým nebo žádoucím aktivitám“. K tomuto tématu se ještě vrátíme.

Tuto připomínku k funkční jednotě sociálněpsychologických, sociologických a kulturně-antropologických jevů respektují, kromě dalších, také P. F. Secord a C. W. Backman (1964), když píší: „Sociální psychologové studují chování individuí v sociálním kontextu“, což má v daném případě širší význam kontextu společenského. Oba autoři také poukazují na rozdíl mezi sociální a obecnou psychologií, který tu byl již naznačen a který, podle nich, spočívá v tom, že obecná psychologie často studuje individua izolovaná od sociálního prostředí (například experimentální výzkum rozsahu pozornosti nebo zapamatovaného materiálu, „rotace představ“ a podobně). Toto rozlišování individuální a sociální psychologie je však dosti umělé, neboť i v tom, co studuje obecná psychologie (vnímání, myšlení, emoce, motivace a další), se uplatňují socio-kulturní činitele.

Erich H. Witte (1989), který aplikuje na uvedené problémy ideu systému, rozlišuje spolu s O. G. Brimem (1975) následující systémy z hlediska jejich rozsahu a cíle řízení:

Rozsah

Cíl řízení

1. individuální systém
(relace mezi znaky jednotlivé osoby)

identita

2. mikrosystém
(manželství, rodina, skupina vrstevníků atd.; relace mezi znaky malé skupiny)

homeostáza

(rovnováha)

3. mezosystém
(konkrétní instituce: škola, podnik atd.; organizované spolupůsobení většího počtu osob na určitém místě)

funkcionalita

4. makrosystém
(abstraktní organizace: právo, politika, vzdělávání atd.; spolupůsobení osob na již nejasně definovatelném místě za společným cílem)

redukce komplexity

5. celá společnost

integrace

Uvedené cíle řízení pokládá E. H. Witte za empirické hypotézy, což nevylučuje hledání „skrytých cílů řízení“ v pojetí sociálních jevů a individuálních jednání. Těžiště sociální psychologie je v individuálním systému, ale systémová analýza uplatňovaná v sociální psychologii poukazuje na hledání systémových souvislostí širšího rozsahu (určitý způsob sociálního chování v relaci k rodině, škole, společenským, politickým a ekonomickým poměrům). Typickým příkladem je dnes často diskutované šikanování, jehož psychologické aspekty vystupují v širších systémových souvislostech stejně jako jiné sociálněpatologické jevy (například terorismus nebo rasismus). Z uvedeného systémového pojetí pak E. H. Witte dospívá k „explikaci sociální psychologie“, a to přes pojmy „psychika osoby“ a „sociální“ prostřednictvím strukturálního a funkcionálního popisu.

Psychiku osoby lze tedy tímto způsobem popsat jako: „Individuální systém, který na základě fyzických potencionalit sestává z kognitivního, afektivního a konativního subsystému. Musí se dokonávat celoživotní socializací, adaptačními a inovačními výkony, které jsou zaměřeny na sociální a tělesné podmínky k udržování identity.“ E. H. Witte připouští víceznačnost pojetí identity, která v našem každodenním životě vystupuje jako otázka, až když je vědomí identity ohroženo, například ve stavu deprese (afektivní subsystém). Pojem „sociální“ pak poukazuje na otázku, „co vlastně charakterizuje to, jak spolu lidé vycházejí, a jejich prostředí“. V závěru svých úvah pak E. H. Witte dospívá k tomuto vymezení: „Sociální psychologie je ona dílčí disciplína společenských věd, která má za předmět interakci uvnitř individuálního systému a mikrosystému a mezi nimi a dále se systémy stejného nebo vyššího řádu. Pokouší se chápat, vysvětlovat, předpovídat a měnit sociální procesy. Přitom v podstatě ponechává bez zřetele vzájemné interakce mezi mezo- a makrosystémy.“ Toto pojetí není zcela v souladu s naším pojetím sociální psychologie, ale v obecné rovině naznačuje její systémovou povahu. Je to pokus o integrovaný přístup, který, jak uvádí jeho autor, poukazuje na postavení sociální psychologie ve společenských vědách a vytváří kritickou bázi pro provádění výzkumů.

Vraťme se nyní ještě krátce ke vztahu sociální psychologie k oběma vědám, z nichž čerpala a čerpá podstatné podněty i poznatky a s nimiž má i řadu společných konstruktů (jako je role, status a další). Nejprve je to již zmíněné překrývání sociální psychologie a sociologie. V obecné rovině vztah psychologie a sociologie charakterizuje A. Inkeles (1963) takto: „Psychologie je studium individua jako systému osobnosti a sociologie je studium lidských agregátů, velkých nebo malých, vytvářejících sociální systém.“ Charakteristika psychologie tady není podána přesně, nicméně uvedený výrok potvrzuje to, co tu již bylo uvedeno: psychologie zkoumá individua, sociologie naproti tomu sociální celky. Je zde však společné východisko, a to v genezi: jak lidská individua, tak i sociální celky jsou produktem společenského života, který vznikal již v primitivních společenstvích našich prapředků. Dále tu vystupují nepochybné vazby a struktury: společnost tvoří lidská individua, která mají vazby na sociální mikrosystémy a makrosystémy (na rodinu, stát a podobně). Proto také, jak již bylo naznačeno, se oba vědní obory nevyhnou určitému překrývání. To, co říká A. Inkeles o psychologii, platí v podstatě i o psychologii sociální.

Dále je tu, také již zmíněný, vztah sociální psychologie a kulturní antropologie: C. P. Kottak (1991) upozorňuje především na oblast kulturní antropologie nazývanou psychologická antropologie, kde se obě tyto vědy stýkají nejtěsněji, a dále na téma kultura a osobnost, jehož základní koncept vytvořil již R. Linton (1945) ve svém díle, charakteristicky nazvaném Kulturní pozadí osobnosti. Psychologii, a hlavně sociální psychologii, přispěli také kulturní antropologové, zejména M. Meadová (1928), B. Malinowski (1927 a později), R. Benedictová (1936) a další, kteří prokázali závislost lidské psychiky na kulturním prostředí, a to především závislost sociálního chování.

Každá sociálněpsychologická vědecká empirie je vztažná kromě jiného k určitému kulturnímu prostředí, neboť existují kulturně specifické sociální situace a hodnoty, které se v prožívání člověka a v jeho chování uplatňují. Koneckonců rodinná výchova směřuje k tomu, aby se dítě naučilo žít v konkrétním kulturním prostředí, osvojilo si určité role a podřídilo se určitým normám a standardům, které tam vládnou; každé lidské společenství je nějak uspořádáno, pro soužití mezi lidmi v něm platí určitá pravidla, určité morální kodexy, i když u přírodně žijících národů, na rozdíl od určitých norem u národů s vyspělou civilizací, nepsané.

Sociální antropolog R. Firth (1956) uvádí příklad takové nepsané kodifikace norem sociálního chování u jistého polynéského kmene. Jednoho velmi horkého dne mu příslušník tohoto kmene nabídl několik kokosových ořechů. R. Firth z nich začal pít a nabídl svému dárci, aby se také napil, ale ten, ačkoli se přiznal, že má také žízeň, odmítl a řekl: „U nás se dárce s obdarovaným nedělí, aby potom lidé neříkali, to je ten, který snědl svůj dar.“ „V každém společenství existují kánony chování a polonahý divoch může být stejně srdečný jako civilizovaný Evropan,“ píše R. Firth, který výše uvedené chování onoho Polynésana označuje za „vůči druhému nejvýš delikátní“. Podle R. Firtha nelze říci, že některý z morálních kodexů určitého společenství je „vyšší“ než jiný: „Správnější je tvrzení, že každý z nich je přizpůsoben určitým společenským podmínkám života a je třeba oceňovat ho v závislosti na tom, v jakém stupni upevňuje udržování společenského pořádku.“ V tomto smyslu je správná postmodernistická teze, že neexistují nižší a vyšší kultury, ale jen různé kultury.

Anglický kulturní antropolog polského původu B. Malinowski (1927) prokázal studiem života Trobriandů (ostrovanů v oblasti jižního Pacifiku), že u nich existují velmi specifické rodinné vztahy: přirozenou autoritou tu dítěti není otec, jak je to obvyklé v patriarchální západní kultuře, nýbrž matčin bratr, strýc; vztah dítěte k otci je mnohem uvolněnější než ke strýci, jde tu zejména o poslušnost dítěte, nelze však říci, že by zde byly i rozdíly v citových vztazích, jak bychom to očekávali ve srovnání se vtahy v normálních rodinách na Západě. Tato zvláštnost se projevuje i typickými vztahy dítěte k rodičům, podle B. Malinowského zejména nepřítomností Oidipova komplexu (nevědomě rivalitního vztahu chlapce k otci s ohledem na matku).

Vztahy sociální psychologie k výše uvedeným vědním oborům a k obecné psychologii lze vyjádřit následujícím schématem:

Schéma 1: Vztahy sociální psychologie k výše uvedeným vědním oborům.

Svéráznost sociální psychologie. V odborné literatuře nacházíme narážky na to, že se sociální psychologie pohybuje mezi sociologií a psychologií. S tím jsou spojeny pokusy vymezit prostor její autonomie. Například L. Mann (1969) se k tomuto problému vyslovil následovně: „Psychologická sociální psychologie se zabývá osobou v sociálním prostředí. Její zájem je položen na individuum – jeho postoje, motivy, city při učení a ve vnímání, utvářené společností a jejími skupinami.“ Tento přístup k sociální psychologii zdůrazňuje to, co je označováno jako procesy probíhající „pod kůží“, vnitřní pochody, které určují sociální chování. U D. Krecha, R. S. Crutchfielda a E. L. Ballacheye (1962; slovensky 1968) je v definici sociální psychologie jako „vědy o chování jedince ve společnosti“ vyjádřeno, stejně jako u P. F. Secorda a C. W. Backmana (1974), že sociální psychologie je věda o individuích ve vztahu k určitému sociálnímu kontextu, ale chybí tu poukaz na to, že se toto sociální chování vyvíjí z vnitřních vztahů k sociálnímu kontextu. „Sociologická“ škola sociální psychologie se koncentruje zvláště na skupinu jako výzkumnou jednotku a zabývá se tím, co se děje mezi osobami jako příslušníky skupin. Zkoumá v podstatě rozsáhlé jevy, jako jsou problémy skupinové dynamiky, chování v masách, sociální normy, mocenské vztahy, rozšiřování pověstí a procesy komunikace. Zmínění autoři píší, že ačkoli T. M. Newcomb (1950) stojí jednou nohou jistě v této a druhou v druhé tradici, představuje jeho zdůraznění interagujících skupin jako hlavního předmětu sociální psychologie příklad „sociologického přístupu“.

Ačkoli ani psychologický přístup, který sleduje zdůraznění skupiny a společnosti jako determinant osobního chování, ani sociologický přístup, který přehlíží individuum, plně nevystihují problematiku sociální psychologie, píše L. Mann (1969) dále, že „tato odlišná těžiska zasluhují více než jen akademický zájem. Problémy, jimiž se zabývají, metody, které jsou používány k jejich výzkumům, a pojmy, které jsou zavedeny k vysvětlení, objasňují totiž, že tyto dva přístupy formují pravý charakter této vědní disciplíny. To neznamená, že má být sociální psychologie rozštěpena na dva tábory bez kontaktů, ale ukazuje to, že jsou různé ,sociální psychologie‘, a ne pouze jedna, v níž došlo k obecnému sjednocení.“

Rovněž J. P. Forgas (1995) poukázal na to, že sociální interakcí se vedle sociální psychologie zabývá také sociologie, a pokusil se vymezit hranice obou těchto věd. Podle něho se sociologové pokoušejí především porozumět fungování větších sociálních systémů a vytyčují podobné otázky jako například sociální antropologové. Z poznatků sociální antropologie se dozvídáme mnoho zajímavého o souvislosti kultury a interakčních procesů. Od sociologie a sociální antropologie se však sociální psychologie odlišuje přinejmenším ve dvojím ohledu. Předně v sociální psychologii zaujímají mnoho místa kvantifikující popisy a experimentování v kontrolovatelných podmínkách. Za druhé je sociálněpsychologický výzkum orientován psychologicky, a nikoli jen sociálně nebo kulturně. Sociální psychologii zajímá, jakou roli hrají psychologické procesy, když spolu lidé určitým způsobem interagují a proč, zatímco sociologii a sociální antropologii jde především o to, jak spolu lidé interagují, a o vysvětlení a chápání života společnosti a rozsáhlejších kulturních souvislostí, v nichž lidé žijí. Nicméně není možné, soudí J. P. Forgas, ohraničit několika slovy sociální psychologii a oddělit ji od obou jejích výše uvedených sousedních disciplín. Styčných míst je tolik jako rozdílů a mnoho sociálních psychologů by uvítalo, kdyby do výzkumů v jejich vědním oboru bylo začleněno ještě podstatně více poznatků ze sociologie a sociální nebo kulturní antropologie.

Úzké propojení sociální psychologie se sociologií a sociální, respektive kulturní antropologií, vychází ze skutečnosti, že sociální jevy či interakce mají psychologické, sociologické a kulturní aspekty, jak to ukazuje následující schéma; příkladem je rodina nebo manželství jako kulturně antropologický, sociologický a sociálněpsychologický jev:

Schéma 2: Aspekty sociálních jevů.

Sociálněpsychologické hledisko se zaměřuje na zážitkovou a behaviorální stránku interakcí jedinců v rámci malých skupin, někdy i na interakci mezi těmito malými skupinami.

Pojednává-li tato kniha o sociální psychologii, je již v její úvodní části nutné si připomenout strukturování lidské psychiky, její obecně pojatý systém, z něhož sociální psychologie nutně vychází. Použijeme zde schéma M. Sherifa a C. W. Sherifové (1956), které uvedeme v malé úpravě a s jistým doplněním. Východiskem tohoto schématu je pro manžele Sherifovy „percepční strukturování“, které může být bráno jako „prototyp všech psychických procesů“, ale není to jen „kognitivní záležitost“. Chování je funkcí interakce osobnosti (O, individuální psychiky), a situace (S).

Schéma 3: Chování (M. Sherif, C. W. Sherifová, 1956, upraveno).

Z uvedeného schématu je zřejmé, že sociální chování je funkcí interakce mezi vnější situací a vnitřním psychickým uspořádáním osoby (osobnosti) v tom smyslu, že je reakcí na subjektivní význam situace, který se vytváří jejím vnitřním „zpracováním“ (emocemi, myšlením a podobně); proto na tutéž situaci různí lidé reagují různě.

S použitím modelu A. Bandury (1986) lze nyní strukturu interakcí mezi základními činiteli sociálního chování vyjádřit také následujícím schématem, které vyjadřuje závislost změn v daných systémech na zpětných vazbách:

Schéma 4: Závislost změn v daných systémech na zpětných vazbách.

Každý psychický vztah se primárně konstituuje jako komplex intrapsychických procesů, který je důsledkem interakce osobnosti (vnitřního psychického uspořádání individua, jež je možno chápat jako systém dispozic a určitých tendencí) a situace; za určitých podmínek se tento vztah, který vyjadřuje subjektivní zpracování významu dané situace (psychologického či fenomenologického pole), projevuje pozorovatelným chováním (tedy jednáním, řečí, případně výrazem, verbálními a nonverbálními způsoby chování). Psychika jako systém vnitřních dispozic a procesů má regulativní funkci, zaměřenou na udržování a obnovování vnitřní psychické rovnováhy, což je vyjadřováno různými termíny (psychické ekvilibrium, vnitřní integrace, identita a podobně). „Funkčně vzájemně propojené vnější a vnitřní faktory, operující v danou dobu, utvářejí vztažný rámec následující reakce. Pozorované chování (verbální nebo neverbální) může být adekvátně pochopeno a zhodnoceno uvnitř jeho příslušného referenčního rámce nebo systému relací“ (M. Sherif, C. W. Sherifová, 1956).

Důležitým pojmem je tu referenční rámec, který se podle obou uvedených sociálních psychologů nevztahuje jen na souzení, vnímání nebo jiné jednotlivé funkce, ale „spíše označuje systém funkčních relací mezi faktory operujícími v danou dobu, které determinují psychologické strukturování a odtud chování“. Jinak řečeno, to, co jedinec v dané situaci řekne nebo učiní, závisí na daném referenčním rámci, tedy v podstatě na tom, jaký význam dané situaci přikládá; obrazně řečeno, jak tuto situaci nahlíží (jak ji „vidí“, co o ní smýšlí, jaké pocity v něm vzbuzuje). V utváření tohoto subjektivního referenčního rámce se uplatňuje stav jeho osobnosti (aktuální nálady, potřeby, ale také jeho zkušenosti a závislosti na jeho genetické výbavě). Hranicí mezi vnějšími a vnitřními faktory, uvedenými v předchozím schématu, je podle manželů Sherifových „kůže individua“, která je na straně tohoto individua (přísluší tedy ještě k němu).

Za základní referenční rámec se nyní stále častěji pokládá individuální ‚Já‘ subjektu (jeho ego, resp. sebejá), neboť je empiricky prokázán ego-centrický vztah lidských individuí ke skutečnosti, včetně skutečnosti sociální. Podrobněji o tom pojednává psychologie osobnosti, kam patří tematika geneze a fungování ega, ale setkáme se s touto problematikou i v dalších pasážích této knihy (viz hlavně 4. kap. o fungování sebejá). Připomeňme si pouze, že ego-centrický vztah ke skutečnosti znamená především vztah k sebepojetí a sebehodnocení (dvěma hlavním aspektům fungování ega, resp. sebejá), které jsou centrem ego-vztažného poznávání, cítění a ego-vztažné motivace. Sebepojetí a sebehodnocení jsou dva základní aspekty ega (sebejá) a ego-centrický vztah či rámec pak znamená, že události, věci, ideje, osoby a podobně dostávají ego-vztažný význam, tedy význam vztahující se k sebepojetí a sebehodnocení jako zdroje jejich evalvace nebo devalvace, resp. jejich potvrzování či nepotvrzování. Sociální i fyzická existence každého jedince je do značné míry ve výše uvedeném smyslu ego-centrická, což nutně neznamená, že je egoistická. Společným znakem obojího je subjektivní význam situací a chování subjektu; jinými slovy, strukturu interindividuálního systému poznání cítění a motivů chování tvoří to, co je pro subjekt významné, tedy to, co mu umožňuje uspokojování jeho potřeb, k nimž patří i potvrzování jeho sebepojetí a sebehodnocení.

Sociální psychologie studuje ty vnější faktory, které vytvářejí to, co se nazývá sociální situace (nebo stimulace), tedy situace daná přítomností jiného lidského individua nebo více jiných individuí téhož druhu, případně jejich chováním. Pokud na sebe přítomná individua nějak vzájemně reagují, označujeme takovou situaci jako sociální interakci, kdy chování individua A je podnětem pro reakci na toto chování u individua B, a to je opět podnětem pro chování A, a tak dále:

Sociální situaci však také vytváří již pouhá přítomnost jiného individua téhož druhu, která může stimulovat nebo inhibovat aktivitu subjektu. Zásadně ovšem sociální situace jako stimulující činitel utváří chování významných osob (nepřátel, nadřízených, osob, které milujeme a nenávidíme, kterých se bojíme, kterých si vážíme – tzv. „významných druhých). Podstatu sociální psychologie spatřuje F. H. Allport (1924) v tom, že „jedna osoba stimuluje a druhá reaguje (rozumí se na tuto stimulaci)“. Připomíná, že tu nikdy nejde jen o vědomí, v něm se pouze situace odráží (F. H. Allport hovoří o „sociálním vědomí“), vědomí nestimuluje ani nereguluje chování; psychická regulace chování je komplexní intrapsychický fenomén. Podle F. H. Allporta je tedy vědomí jen jakýsi epifenomén intrapsychického „zpracování“ významu situace, což je evidentně chybné tvrzení, neboť vědomí má různé obsahy, například takové motivující city a snahy, jako je pocit ohrožení a snaha uniknout ze situace ohrožení, a má také nějakou, dosud ne spolehlivě identifikovanou funkci. Stimulující pro psychický subjekt může být ovšem také již jen jeho představa o tom, co si druhá osoba v dané situaci zejména o něm myslí, co vůči němu cítí, nebo její pouhý zjev (třeba stimulace daná sexuálně atraktivním zjevem druhé osoby nebo jejím zuboženým vzezřením). Psychická regulace chování se utváří kolem motivů neboli psychologicky dále neanalyzovatelných „vnitřních důvodů“ chování a vyúsťuje v program chování přizpůsobený situaci a očekávaným výsledkům. Následující schéma přináší zjednodušený model regulační funkce psychiky, který ovšem platí i pro sociální psychologii:

Schéma 5: Model regulační funkce psychiky.

Avšak vraťme se ještě k tématu sociální stimulace, jehož problematiku jsme tu naznačili jen obecně. D. Katz a R. L. Schanck (1947) rozlišují dva typy sociálních stimulů: 1. „přímo sociální“ a 2. „nepřímo sociální“. Přímé sociální stimuly zahrnují vše, co vychází z druhé osoby – to, co říká, její gesta, výraz obličeje, to, co činí, její vzezření a podobně. Nepřímá sociální stimulace zahrnuje objekty asociované se sociálními, respektive společenskými hodnotami, které jsou obecně označovány jako sociální symboly, jimiž je třeba charakteristické oblečení určitých sociálních vrstev, obecně například elegantní nebo ošumělý oblek a podobně. Za symboly lze ovšem pokládat i slova, gesta, způsoby chování (například zdravení), ale také společenský status spojený s mírou prestiže a moci a další. Specifičnost lidského světa spočívá právě v tom, že je to především svět symbolů, který vytvořila kultura, a dále, že je to svět významů neboli symbolů, signálů a symptomů, jež psychicky stimulují, protože jsou nějak důležité pro život. Reakcí na ně je subjektivně smysluplné chování, jehož vnitřní pohnutkou je motiv, vyjadřující jeho subjektivní smysl.

Sociálněpsychologické jevy vytvářejí určitý systém (= vzájemnou vnitřní propojenost jeho funkčních prvků, tedy i jeho psychických, resp. psychofyzických vlastností, a relace k sociálním stimulům), který vyjadřuje vědecké rozpracování předmětu sociální psychologie do určité soustavy empiricky založených konstruktů. Nejsou to membra disiecta, nýbrž uspořádané fenomény, jež odpovídají praktickému poslání vědy a umožňují soustavné rozvíjení výzkumu a teorií. Pokusíme se zde nyní naznačit to, co se nazývá soustava sociální psychologie, ale poznamenejme předem, že velmi často jsou v učebnicích sociální psychologie fenomény tvořící její předmět prezentovány více či méně nesoustavně, jak se o tom lze přesvědčit z uspořádání názvů jednotlivých kapitol v těchto učebnicích. Vytváření soustavy jevů je tu analogické taxonomii v biologických vědách.

Soustava, kterou zde podáváme, má dvě východiska: genezi „sociálního já“ a sociální interakci. První východisko je výkladem toho, jak se z dítěte postupně stává sociální bytost hlavně v psychologickém smyslu. Sociální a vývojová psychologie na to odpovídají v termínech sociálního učení (činitelem je individuální zkušenost, která se ovšem uplatňuje jako formativní činitel lidské psychiky v interakci s genetickou výbavou individua, pokud je tato výbava v mezích normálu). Otázka, jak se z člověka–novorozence, tedy biologické bytosti, stává postupně člověk kultivovaný, homo sociologicus, byla již mnohokrát řešena. Zajímavý podnět k tomu podal N. Luhmann (1951 a pozd.) v konstruktu „interpenetrace“, jímž rozumí vzájemné pronikání biologického a sociálního (pokračování biologické evoluce). Vysvětleno to tím není, je to jenom pokus o vysvětlení, nicméně existuje řada velmi sofistikovaných pokusů vysvětlit, co se míní pojmem „interpenetrace“ jako interakce biologického a sociálního, která je východiskem vývoje vyšších psychických procesů a duchovního života člověka. Podle T. M. Newcomba (1950) „lidská sociální psychologie začíná otázkou, jak se ze ‚syrového‘ biologického organismu stává člověk“. Druhé východisko je analýzou toho, co se v sociální interakci odehrává v mysli partnerů a mezi nimi a jaké formy má tato interakce. Uvedená hlediska pak umožňují podat určitou soustavu konstruktů či fenoménů, jakousi jejich taxonomii, jejíž rámec či kostru obě uvedená hlediska tvoří. Tuto soustavu vyjadřují následující aspekty sociálního života člověka a jim odpovídající systém sociálněpsychologických konstruktů:

Aspekty

Konstrukt

biologické a kulturní determinanty sociálních vztahů

evoluce sociální interakce

geneze člověka jako sociální bytosti (systém postojů, rolí, zvyků atd.)

socializace (druhy sociálního učení), osobnost (ego)

sociální prostředí (konstrukce
sociální skutečnosti)

sociální kognice (percepce)

struktura sociální interakce:

její psychologické důvody

hodnotící vztahy

vzájemná výměna informací

sociální motivace

postoje

struktura komunikace

sociální interakce jako celek

principy sociální interakce

druhy sociálního chování

prosociální vs. agresivní chování

kooperace, kompetence, konflikt

interakce v malých skupinách

struktura a dynamika skupin

chování davů, jedince v davu

davové a hromadné chování, chování jedinců ve ztížených životních situacích

Zvláštní druhy konstruktů vyjadřují principy sociálních interakcí (například konstrukt kognitivní disonance, stabilizačních mechanismů, sociální kompetence, reaktance jako zvláštní druh sociální frustrace, „naučená bezmocnost“, kauzální atribuce a další). K pokusu o systematický výklad problematiky sociální psychologie patří ovšem také, vedle vymezení jejího předmětu a vztahu k blízkým vědám, nástin jejího historického vývoje, výklad jejích reprezentativních směrů a významných dílčích teorií (například kognitivní disonance, atribuce a dalších) a výklad sociálněpsychologické metodologie a metod, jak již bylo uvedeno. Výklad, který předpokládá elementární orientaci v terminologii a problematice obecné psychologie (včetně sociálních aspektů psychologie osobnosti, která tvoří její součást, např. téma sociální inteligence), bude uzavřen kapitolami o sociálních aspektech osobnosti a sociální psychologii v praxi. Druhé téma nevyžaduje komentář. Ale proč je zařazeno téma sociální aspekty osobnosti?

C. F. Graumann (1969) ironicky konstatuje, že psychologové, jejichž zájmovou dominantou je chování zvířat a lidí, jakmile se začnou zabývat sociální psychologií, „objeví osobnost“. Soudíme, že je tomu tak zejména proto, že psychologicky pojatý pojem osobnosti vyjadřuje klíčový deskriptivní konstrukt, který poukazuje na to, že lidský duševní život představuje jednotný a organizovaný celek, který pojem osobnost, respektive také ego (sebejá), vyjadřuje. Tuto dynamickou organizaci pak znázorňuje explanační koncept jáství (ega, sebejá), jenž patří do psychologie osobnosti, neboť – jak vyplývá ze shora uvedeného – vyjadřuje podstatu jejího fungování (její dynamické struktury). Osobnost se utváří a funguje v rámci sociálních interakcí a ve vztažném rámci k potřebám sebejá. Koncept sebejá je od určité doby také jedním z klíčových pojmů sociální psychologie, protože funguje především v závislosti na sociální zkušenosti a na interakcích subjektu (dynamická funkce sebejá je zde podrobně vyložena na s. 98). Zatím uvedeme jen provizorně: egocentrické uspořádání duševního života lidí vede k tomu, že jejich naprostá většina si vytváří pozitivní obraz sebe sama a usiluje, často nevědomě, o to, aby si tento obraz udržovala nejen ve své vlastí mysli, ale i v mysli druhých, zejména pro subjekt významných lidí. To se děje pomocí různých mechanismů, např. v případě, že došlo u jedince k morálnímu selhání, děje se to ospravedlňováním sebe sama (subjekt tím současně eliminuje nepříjemnou vnitřní disonanci mezi tím, co učinil, a tím, za koho se pokládá). E. Aronson (11. angl. vyd. 2012, čes. 2012) o tomto ospravedlňování sebe sama píše: „Lidé jsou motivováni omlouvat vlastní činy, názory a pocity. Když něco dělají, budou se snažit, pokud je to jen trochu možné, přesvědčit sebe sama (a jiné), že je logické a rozumné udělat takovou věc.“ A jinde byl učiněn tento znepokojující výrok: „Spíše než pravdu lidé hledají důvody pro své činy, zejména když jsou nemorální“.

Sociální interakce mohou být popisovány a vysvětlovány sociálněpsychologickými konstrukty, ale jsou to vztahy ego-alter (já – druhý, respektive druzí), tedy vztahy, které, obrazně řečeno, směřují k podstatě fungování osobnosti, k lidskému já (ego-vztažné sociální chování, tedy ego-angažované motivace a ego-vztažný systém poznání). V sociálních interakcích raného dětství se také osobnost a její „dynamické jádro“, ego, utváří v jisté závislosti na genetickém základě osobnosti a jejích individuálních zkušenostech. V tomto smyslu je téma sociálních aspektů osobnosti i klíčovým tématem sociální psychologie. Jejím zásadním aspektem je však tematika sociální interakce. Podle D. T. Kenricka, S. L. Neuberga a R. B. Cialdiniho (1999) v ní jde o různé typy interakce osoba – situace, které vyjadřuje následující tabulka:

Tabulka 2: Typy interakce osoba – situace (D. T. Kenrick, S. L. Neuberg, R. B. Cialdini, 1999).

Interakce

Příklad

Různé situace aktivizují různé složky „já“.

Pubescent se může chovat vulgárně, když je ve společnosti svých vrstevníků, ale jako dobře vychovaný, když je na návštěvě u babičky a dědečka.

Každá situace má různé aspekty a aktivace sociálního motivu v dané situaci závisí na tom, jakému aspektu věnuješ pozornost.

Jestliže se potkáš s atraktivní a neznámou dívkou, můžeš s ní začít flirtovat, ale jakmile zjistíš, že její přítel na tebe vrhá zlostný pohled, začneš se raději chovat s ohledem na svou bezpečnost.

Ne všichni reagují stejně na tutéž situaci.

Někteří lidé reagují na rozhlasový projev premiéra nadšeně, jiní jsou rozhněvaní.

Lidé mění své situace.

Agresivnímu dítěti se podaří změnit hřiště v bitevní pole.

Lidé si situace vybírají.

Někdo by dal mnoho za bungee jumping, jiný by dal stejně mnoho za to, aby se mu vyhnul.

Situace lidí mění.

Jestliže jeden ze dvou, zpočátku si podobných přátel, začne studovat vojenskou akademii a druhý filozofii, budou si po čtyřech letech méně podobní.

Situace si vybírají lidi.

Vojenská akademie nepřijímá všechny, kdo by na ní chtěli studovat.

Zatímco soustava sociální psychologie je v různých učebnicích podávána různě – někdy je také podáván jen neuspořádaný přehled klíčových témat – v pojetí předmětu sociální psychologie jako vědy o psychologii sociálních interakcí existuje shoda o struktuře klíčových konceptů sociální psychologie.

Z historie sociální psychologie

Historikové různých oborů psychologie i jiných věd začínají její dějiny obvykle formulkou „již Platón“. Nejinak je tomu i s historiky sociální psychologie, kterých není mnoho. Patří mezi ně G. W. Allport (1954, 1968), který konstatuje, že můžeme najít „několik kandidátů na čest zakladatele sociální psychologie“, a jmenuje mezi nimi na prvním místě právě Platóna a Aristotela. Pokud, při troše dobré vůle, máme na mysli téma vztahu člověk – společnost, je to jistě možné, avšak to je spíše filosofická prehistorie sociální psychologie; dějiny vlastní sociální psychologie začínají až na přelomu 19. a 20. století. Sociální psychologie patří k jednomu z nejmladších oborů psychologie.

Důvody pro pozdní vystoupení sociální psychologie spatřují E. F. Mueller a A. Thomas (1974) v tom, že 1. byl nedostatek vhodných výzkumných technik, 2. byl nedostatek relevantních sociálněpsychologických otázek, 3. člověk jako sociální bytost nebyl nahlížen jako možný objekt empiricko-vědeckého výzkumu, 4. existoval nedostatek vědomí problémů. Řecká filozofie se zabývala otázkami obce („polis“) a státu, ale spíše z hlediska legislativního a ústavního, teologové diskutovali o otázkách nesmrtelnosti duše a o tom, zda jeden anděl osvětluje druhého, ale psychologické vztahy mezi lidmi nebyly zájmovou prioritou. Sociálním chováním se výrazněji začala zabývat až reformace a později již vyvinutý kapitalismus (snaha regulovat sociální chování revolučních mas). Předtím kontrole chování lidu stačily takové kontrolní instance jako mravy, zákony a náboženství. Se ztrátou funkční schopnosti těchto instancí a s krizí takových institucí, jako jsou manželství a rodina, se pak začíná rozvíjet sociální psychologie, soudí E. F. Mueller a A. Thomas.

Zdá se však, že hlavní důvody pro vznik sociální psychologie, zájem o zkoumání sociálního chování a sociálních vztahů lidí vůbec, tkví v problémech kapitalistické společnosti, respektive její rozvinuté fáze na konci 19. století, a že souvisí kromě jiného s rozvíjejícím se sociálním hnutím té doby, které se staví proti zavedeným společenským pořádkům (socialistická hnutí). Výrobní problémy vystupují pak zejména až s výsledky proslulých „hawthornských experimentů“, které se svými spolupracovníky prováděl G. E. Mayo (1924 až 1935) pro velký americký podnik zabývající se výrobou různých součástek pro elektrické aparáty. Sociální psychologie sice byla již tehdy na světě, ale v podobě velmi nevyhraněné. Uvedené experimenty však prokázaly významný vliv pracovních skupin na výrobu a vynutily si nejen změnu taylorismu na hnutí „human relations“ ve sféře, kterou bychom dnes nazvali psychologie práce a organizace, nýbrž i nutnost prohloubit a rozšířit poznatky o sociálních postojích a o sociálním chování lidí ve výrobních podnicích. A tak podněty pro rozvoj empirické sociální psychologie přicházejí spíše ze sféry výrobní, z ducha typického amerického pragmatismu. Ukázalo se totiž, že motivujícími činiteli práce nejsou jen mzda, pokuty a dozor (taylorismus), nýbrž také sociální vztahy mezi pracujícími a jejich postoje k organizaci, která je zaměstnává. Dalším podnětem byla již zmíněná situace kapitalistické společnosti a růst revolučního socialistického hnutí. Vyjadřuje to kromě jiného dílo francouzského filozofa G. Le Bona věnované hrozbě revolucí a socialismu (Psychologie du socialisme, 1898) a později jeho proslulá Psychologie davu (1895, česky 2. vydání 1946).

Avšak vraťme se ještě k tomu, co bychom nazvali filosofické kořeny sociální psychologie a čím G. W. Allport její historii začíná. Podle něho jsou kořeny sociální psychologie v „intelektuální půdě“ celé západní tradice, avšak pro její současný rozkvět, připouští G. W. Allport, je charakteristický americký fenomén, totiž tradiční smysl této země pro praktické problémy, její pragmatické tradice. Podle G. W. Allporta (a je to jistě velmi rozšířené přesvědčení) významné události doby přinášejí otázky a podněty pro hledání odpovědí. Jako příklad bychom mohli uvést výzkum T. Adorna a jeho spolupracovníků o fašistických a antisemitských postojích po druhé světové válce (1950), který vedl k objevu syndromu „autoritární osobnosti“. Je ovšem třeba říci, že pokud se odpovědi na otázky doby hledají jen v psychologii, je to zjednodušující přístup; nemohou podat postačující vysvětlení, neboť lidská psychika není jedinou a rozhodující příčinou společenských problémů, je spíše jejich zrcadlem. To však neznamená, že lidská psychologie netvoří jednu z determinant života společnosti a tím i historie, vystupuje ale v interakcích s jinými činiteli, zejména ekonomicko-politickými. Psychologové mohou zjišťovat, jak lidé na společenské problémy reagují, jaké k nim zaujímají postoje, ale nemohou podat jejich výklad, neboť geneze společenských problémů není primárně psychologická. Silné osobnosti nevytvářejí dějiny samy, nýbrž v interakci s danými poměry: tak byl například nacismus dílem fanatického nacionalisty a antisemity Adolfa Hitlera, ale také poválečných poměrů, které mu umožnily šířit nacistickou ideologii. Podobně tomu bylo s italským fašismem (B. Mussolini) a sovětským bolševismem (J. V. Stalin). Tak fašismus jako společensko-historický fenomén nevznikl z komplexu méněcennosti jeho šiřitelů, ale z krize demokracie, zejména jejího podstatného znaku, parlamentarismu, a nepochybně nikoli všichni fašisté byli zatíženi komplexem méněcennosti, který za fašistickými postoji zjišťoval T. Adorno, a nevznikl ani z „charakterové neurózy“, jak to v „masové psychologii fašismu“ zjišťoval psychoanalyticky orientovaný W. Reich (1946). Fašismus pouze u mnoha jedinců uvolňoval iracionální a agresivní sklony, mnozí jiní se však k němu přidali ze zcela jiných důvodů.

Podle P. R. Hofstättera (1964) za základní zdroje sociální psychologie lze považovat: 1. poznání, že mnohé z toho, co tvoří povahu člověka, je podmíněno vztahy mezi lidmi, 2. pokus vysvětlit psychologickými prostředky variační šíři toho, co se vykazuje v různých „mezilidských situacích“, 3. touha přispět ke zlepšení určitých „kritických mezilidských situací“, spojená se snahou vést člověka tak, aby dospěl k jejich zlepšení. (S úpadkem vlivu náboženství na začátku 20. stol. to byla například i dnes přetrvávající krize v manželských a jiných mezilidských vztazích.)

Od dob Platóna až k A. Comtovi i dále byly formulovány různé teorie o sociální povaze člověka v souvislosti s určitým pojetím společnosti. Pro A. Comta však byla psychologie jeho doby příliš racionalistická (tedy spekulativní), introspekcionalistická (introspekci jako vědeckou metodu vůbec neuznával) a mentalistická, zkrátka příliš metafyzická, soudí G. W. Allport, ale i jiní. A. Comte však vytvořil pojetí „pravé finální vědy“ – v rámci své klasifikace věd, v níž se psychologie vůbec nenachází –, kterou spatřoval v sociologii, ale která v podstatě odpovídá dnešnímu pojetí sociální psychologie (G. W. Allport, 2004). Proto je A. Comte jedním z pretendentů na zakladatele sociální psychologie. Mohl by to být však z jiných, neméně vážných důvodů také T. Hobbes (1651), autor teze „války všech se všemi“, zdůrazňující egoistickou podstatu člověka, nebo N. Machiavelli (1532), který ve svém Vladaři radí, jak ovládat lidi (poddané), a ovšem celá řada dalších filozofů, ale například i ekonomů (například J. Bentham, 1780, autor výrazně hédonisticky pojaté teorie lidské povahy, který nicméně soudil, že cílem lidstva by mělo být „co možná největší štěstí pro co možná největší počet lidí“, a jiní). Psychologie byla až téměř do konce 19. století součástí filozofie (i když zahrnovala experimentální psychofyziku), ale mnozí z filozofů si byli vědomi úlohy, kterou v dějinách společnosti sehrávají psychologické, zejména sociálněpsychologické faktory.

V historickém úvodu k „evropské učebnici“ sociální psychologie, kterou vydali W. Stroebe, M. Hewstone, J.-P. Codol a G. M. Stephenson (anglicky 1988, německy 1990, 1992), řadí – což činí i jiní historikové psychologie, například C. F. Graumann – k prehistorii sociální psychologie i to, co bylo označováno jako národová psychologie („Völkerpsychologie“) a co C. F. Graumann označuje jako „prototyp německého sociálněpsychologického myšlení“. Národovou psychologii vytvořili M. Lazarus a H. Steinthal (1859) a dovršil ji svým mohutným dílem W. Wundt (1900 a později) jako pokus o psychologický výklad kulturních fenoménů (jazyka, mýtů, náboženství a dalších). W. Wundt je pokládán za zakladatele experimentální a současně i společensko-historicky pojaté psychologie, jehož druhé dílo vysoce ocenil G. H. Mead (1934), tvůrce symbolického interakcionismu a bio-sociálního pojetí chování. Podle C. F. Graumanna „národová psychologie byla přinejmenším srovnávacím historickým zkoumáním objektivních produktů sociální (nebo kolektivní) interakce – řeč, mýtus, mravy – byla socio-kulturní psychologií, v jejímž středu stál výzkum řeči“, a „lidská psychika nemůže být oddělena od svého socio-kulturního kontextu. W. Wundt v tomto svém díle zdůraznil spojení a vzájemné působení individuí“.

K historickým kořenům sociální psychologie však patří i dílo psychologizujícího sociologa G. Tardeho (1895), jenž vysvětluje společenské jevy „zákonem nápodoby“, dílo sociologa D. E. Durkheima (1898), který zdůrazňuje podíl individuální psychiky ve formování společenských jevů, jako je morálka, a dalších. Zejména je to však psychologie mas G. Le Bona (o „duši davů“; Psychologie davů, 1895 a 1894), dílo, které bychom dnes označili spíše za společensko-psychologické, i když obsahuje cenné postřehy o iracionální podstatě chování davů a jedince v davu. V mnoha směrech je toto dílo, i když v podstatě spekulativní, podnětné také pro rozvoj výzkumu takzvaného „hromadného chování“ – oblasti, která nahradila téma psychologie davů. K Le Bonovu dílu se vrátíme v příslušné kapitole o hromadném chování.

Teprve na přelomu 19. a 20. století se však objevuje krystalizace vlastní sociální psychologie; podle sociologa R. Königa (1958) totiž teprve v této době dospívá psychologie k tomu, že 1. jejím předmětem je individuum žijící v konkrétních sociálních podmínkách, které se tak projevuje jako sociálně determinovaná bytost; 2. bezprostředně za všemi sociálními jevy nacházíme člověka, jehož chování je určováno sociálními činiteli a jehož utváření a vývoj je produktem sociálních podmínek, v nichž žije. Pojem sociální psychologie užil poprvé J. M. Baldwin (1897), první publikaci o sociální psychologii vydal C. A. Ellwood (Some Prolegomena to Social Psychology, 1899), ale o přijetí a ustálení termínu sociální psychologie se zasloužil zvláště C. H. Cooley (1902) svým spisem o lidské povaze a sociálním uspořádání (Human Nature and the Social Order). Roku 1899 přednáší sociolog E. A. Ross o sociální psychologii na Stanfordově univerzitě a v roce 1908 vydává první knihu s názvem Sociální psychologie. V témže roce, avšak o několik týdnů později, vydává knihu s názvem Sociální psychologie i W. McDougall, i když název této knihy je zavádějící, neboť tu jde o rozvinutí McDougallovy instinktivistické teorie lidských emocí a motivace. W. McDougall v úvodu ke své knize odsuzuje „starší introspektivní a popisující psychologii“ jako pouhou abstrakci „bez skutečné existence“, zdůrazňuje fakt sociální determinace lidského chování a za základní problém sociální psychologie považuje „moralizování nebo socializování individua společností“. Je to jakási obdoba Comtova psychologického pojetí „pozitivní morálky“. Sociální psychologie má ukázat, jak je lidské individuum sociálními činiteli formováno a jak zpětně působí v oblasti sociálních jevů. Pozoruhodné je však McDougallovo přiznání, že o tomto jeho díle lze říci, že „není vlastní sociální psychologií“, nýbrž jen „nezbytným předpokladem pro každou sociální psychologii“ a jakýmsi pokusem o přijatelné schéma sociálněpsychologické problematiky. Nicméně dílo se dočkalo množství vydání (citovali jsme z jeho 20. vydání z roku 1925).

Téhož roku (1908), kdy E. A. Ross a W. McDougall vydali první učebnice sociální psychologie, napsal německý sociolog G. Simmel v časopise Archiv für Sozialwissenschaften kritický článek o podstatě sociální psychologie, zaměřený zejména proti její sociologizaci, a prohlásil sociální psychologii za součást psychologie individuální, která nemá zastupovat sociologický výklad společenských jevů. Je to vlastně odmítnutí psychologizující sociologie, respektive vytyčení hranic mezi psychologií a sociologií, které je aktuální dodnes. Psychologizující sociologii zastupoval zejména francouzský sociolog G. Tarde svým dílem Zákony nápodoby (1890), které pokládal za základní zákony sociologické.

Od začátku 20. století rozvoj sociální psychologie rychle pokračoval, nezřídka ještě pod jinými názvy. Objevily se první pokusy o sociálněpsychologické experimenty s vlivem skupin na jedince („kolektivní reflexologie“ V. M. Bechtěreva a M. de Langeho, 1924; „kolektivní psychologie“ W. Moeda, 1920, a další). W. Moede (1920) vymezil cíle své „experimentální psychologie mas“ takto: „Úkolem skupinové nebo kolektivní psychologie je analyzovat všechny psychofyzické reakce podle druhu a výběru; ty vystupují, když se jedinec nachází ve skupině nebo je ovlivňován kolektivními podmínkami.“

Na začátku třicátých let pak K. Lewin, který v roce 1933 emigroval před nacismem z Německa do USA, provádí první výzkumy „skupinové dynamiky“ a zakládá Research Center for Group Dynamics, nejprve na Massachusetts Institut for Technology (vynikajícím centru americké vědy), potom v Bostonu a posléze v Ann Arbor. Pojem skupinová dynamika je mnohoznačný a v podstatě shrnuje vše, co se ve skupině děje. K. Lewin zkoumal dynamiku malých skupin a jeho hlavními tématy, podle D. Freudenreichové (1986), byly kromě jiného: zachycování struktury malých skupin (sociometrie, sociogram), změny skupinové struktury (analýza skupinových procesů), vznik a podmínky změn ve skupinových normách, struktury komunikace, vedení ve skupinách, moc a vliv. Jako první pochopil a metodicky uchopil význam emočních vztahů v malé skupině a vypracoval metodu sociometrie (měření vztahů sympatie a antipatie mezi členy malé skupiny), velmi rozšířenou a prakticky využitelnou. V Německu založil W. Hellpach v roce 1921 Institut für Sozialpsychologie a téhož roku se americký časopis The Journal of Abnormal Psychology změnil na The Journal of Abnormal Psychology and Social Psychology (později Journal of Abnormal and Social Psychology), vznikala první sociálněpsychologická sdružení a rozšířila se oblast aplikované sociální psychologie. Z díla W. I. Thomase a F. Znanieckého o Polském sedláku v Evropě a v Americe (1918–1920) se do sociální psychologie dostal její klíčový koncept, postoj.

Koncem třicátých let se objevuje již zmíněná antropocentrická orientace sociální psychologie se zaměřením na lidské sociální chování. Významným podnětem byly rovněž již zmíněné „hawthornské experimenty“ Eltona Maya a jeho spolupracovníků, které se staly jedním z podnětů pro vznik oboru sociální psychologie práce a pro obrat pojetí „homo oeconomicus“ k pojetí „homo sociologicus“ v psychologii práce. Vznikají první ucelenější a dílčí sociálněpsychologické teorie. Pro omezený prostor se zde můžeme zmínit jen o těch nejvýznamnějších, k některým z nich se však vrátíme v následující kapitole o směrech v sociální psychologii a v dalších pasážích této knihy. Za významné lze pokládat zejména tyto příspěvky k rozvoji sociální psychologie:

− Kurt Lewin (1934, 195 a později): experimenty s dynamikou malých skupin;

− Louis Leon Thurstone (1927–1929): nová metoda měření postojů a sociálních hodnot;

− Jacob Levy Moreno (1934): sociometrie jako metoda měření vztahů v malých skupinách;

− George Herbert Mead (1934): teorie symbolického interakcionismu a geneze já;

− Ralph Linton (1936): teorie role;

− Otto Klineberg (1940): genetické pojetí vlivu skupin na jedince (vrozené podléhání tomuto vlivu, pozorovatelné i u zvířat);

− John Dollard a Neal Elgar Miller (1945): nápodoba jako druh sociálního učení;

− George Caspar Homans (1950, 1961): teorie malých skupin, sociálního chování a výměny hodnot v sociálních interakcích;

− Harry Stack Sullivan (1953): interpersonální teorie osobnosti;

− Julian B. Rotter (1954): teorie sociálního učení (očekávání zpevnění a jeho hodnota);

− Leon Festinger (1957): teorie kognitivní disonance;

− John Bowlby (1958): teorie vztahové vazby („attachment“);

− Fritz Heider (1958): teorie sociální percepce;

− John W. Thibaut a Harold H. Kelley (1959): teorie sociální interakce a závislosti;

− Edward Ellsworth Jones (1964): teorie ingraciace (zavděčování se);

− Paul F. Secord a Carl W. Backman (1964): teorie kongruence sebepojetí subjektu a jeho sociálního okolí;

− Martin Elias Pete Seligman (1975): teorie „naučené bezmocnosti“;

− Albert Bandura (1977): teorie sociálního učení;

− Jack W. Brehm (1966): teorie reaktance (druhu sociální frustrace);

− zavedení konstruktu „Self“ („sebejá“) inspirovaná Williamem Jamesem (1890; v kapitole „The consciousness of Self“).

Zvláštní historickou fázi ve vývoji sociální psychologie představuje takzvaná marxistická sociální psychologie, kterou po létech rozpaků marxistů, co se sociální psychologií (obdoba rozpaků co se sociologií), vypracovali „východoněmečtí“ psychologové H. Hiebsch a M. Vorwerg (1965), z jejichž podnětu se také v Berlíně sešlo první sympozium marxistických sociálních psychologů (sborník Sozialpsychologie im Sozialismus, 1965). Lze tu použít parafráze starého přísloví „Habeant sua fata scientiae“ („Vědy mají své osudy“), neboť v bývalém Sovětském svazu byla sociální psychologie, podobně jako kybernetika a jiné „buržoazní pavědy“, přísně odsouzena a jisté rehabilitace se jí dostalo až v polovině šedesátých let minulého století.

Sám sovětský psycholog S. L. Rubinštejn (1957), jeden ze sloupů „marxistické psychologie“, napsal: „Srdcím reakcionářů tak milá, sociální psychologie‘ ve skutečnosti není ničím jiným než pokusem psychologizovat sociologii neboli zavlékat idealismus do studia společenských jevů.“ Potom však byla k základní kategorii „marxistické psychologie“, činnosti, přidána další kategorie, styk (B. F. Lomov a další), došlo k přeformulování známé teze K. Marxe o podstatě člověka jako souhrnu společenských vztahů a byl tu objev „marxistické sociální psychologie“. Z českého vydání Rubinštejnovy knihy Bytí a vědomí (1961) byla na jeho žádost výše uvedená pasáž vypuštěna. J. Janoušek, který knihu komentoval, ji však pod čárou ocitoval (s. 212 uvedeného vydání).

Podle H. Hiebsche a M. Vorwerga (česky 1976), kteří podali „vysvětlení“, proč byla sociální psychologie marxisty zanedbávána, pak v rámci kultu práce, tak milého srdcím všech kavárenských intelektuálů-marxistů, spočívá poslání marxistické sociální psychologie „v předkládání odpovídajících poznatků, týkajících se optimalizace směnného procesu lidských bytostných sil, tedy kooperace, a to nakolik postihují subjektivní aspekt kooperativního chování“. To vyplývá z „konkrétních rozporů společenského života“. Původně tu jde o „vývoj socialistických vztahů produkce“. Marxistického posvěcení se sociální psychologii dostalo proto, že měla programově přispět ke kontrole lidského činitele pracovního výkonu.

Marxistická je však také takzvaná kritická psychologie, vytvořená na západoberlínské Svobodné univerzitě (K. Holzkamp, 1972), zdůrazňující jako primární společensko-historickou determinaci lidské psychiky. Podle K. Holzkampa (1987) je zřejmé, že „jestliže lidské sociální vztahy mají být skutečně ve své specifice vědecky pojatelné, pak se to může stát jen na kategoriálně-metodologické bázi, která pojmově vystihne ‚intersubjektivní‘ charakter těchto vztahů a umožní je empiricky zkoumat. Vývoj takového nového paradigmatického základu je předpokladem nejen sociální psychologie, ale psychologie vůbec a centrálním cílem kritické psychologie“. Tuto „intersubjektivitu“ ovšem požaduje i vzácně se vyskytující fenomenologicky orientovaná sociální psychologie (K. P. Kisker, 1969), o níž se zmíníme v další kapitole.

V sedmdesátých letech nastává krize sociální psychologie jako jeden z aspektů krize psychologie vůbec, jako „krize paradigmatu“, poznamenaná „fází vědecké nejistoty“ (W. Mertens, G. Fuchsová, 1978). Rozhodující roli zde hraje kromě jiného právě metodologický problém intersubjektivity, tedy posun od kategorie sociálního chování ke kategorii sociálního prožívání (sociální city a podobně), což je deficit v ryze behavioristickém pojetí sociální psychologie, která de facto nikdy nemůže být striktně behavioristická, neboť také v sociální psychologii hraje primární roli intrapsychická dimenze (například subjektivní výpovědi pokusných osob v již dříve zmíněných experimentech se skupinovým tlakem S. Asche (1946), doplňující objektivně zjištěné výsledky). Sociálněpsychologický výzkum, zejména přírodovědecké laboratorní experimenty (R. A. Schmieder, 1994), zdůrazňoval kvantitu na účet kvality, což je vzdáleno realitě a zpochybňuje to společenský význam výzkumů o „experimentech ve vakuu“ a o „sociálním vakuu“ sociální psychologie jako takové. Vývoj sociální psychologie se tak dostal do stadia přechodu k dokonalejšímu vědeckému paradigmatu.

Ke svému sociálnímu chování by subjekt často rád něco řekl, ale nikdo se ho na to neptá (G. C. Homans, 1961). V Homansově teorii sociálního chování je interakce mezi individui konstituována „aktivitami“ a „emocemi“: sociální chování je funkčním produktem interakce, aktivit a emocí („sentiments“). Avšak na emoce je nutno usuzovat z vnějšího pozorovatelného chování, respektive z odpovědí na dotazníky, soudí G. C. Homans. Je to ale postačující přístup k podstatnému činiteli sociálního chování? Vedle pozorovatelných, tedy behaviorálními znaky určených emocí však existují – a to jako činitelé rozhodující – také vnitřně uzavřené a nezřídka slovy nesdělitelné city. A tak je tu vedle aspektu behaviorálního také aspekt lidských citů jako rozhodujícího činitele sociálního chování, které je určováno zpevněními, tedy v podstatě emocemi či city: v sociálním chování jde koneckonců také o vnitřní reakce na očekávané odměny a tresty a toto očekávání (naděje a úzkost) určuje to, co člověk v dané sociální situaci učiní.

Vedle sociálního chování zde tedy vystupuje také kategorie, kterou bychom spolu s C. F. Graumannem nazvali sociální prožívání: v prožívání situace se odehrává její intrapsychické „zpracování“, tedy identifikace jejího významu, a reakce na ni v rovině behaviorální je reakcí na její subjektivní význam. P. Lersch (1964) spatřuje rozdíl mezi konkurencí a rivalitou právě v prožívání, a hovoříme-li podle něho o skupinové mentalitě, jde tu nikoli o chování, ale o prožívání, stejně jako v případě skupinové konformity, jak to ukázal již zmiňovaný S. Asch (1946), dotazující se pokusných osob na prožívání tlaku (podrobovaly se mínění většiny, ale pociťovaly to jako tlak). Metodologicky jde tedy ve vývoji sociální psychologie také o „návrat k potlačenému“ (S. Koch, 1959), avšak nikoli jen v psychoanalytickém smyslu, nýbrž také k tomu, co bylo v behaviorismu z psychologie vyloučeno, o návrat k prožívání sociální situace. Vliv emocí na selektivitu vnímání obrázků potvrdily výzkumy C. Leuby a C. Lucase (1945): pokusné osoby byly hypnoticky uvedeny do tří různých stavů, šťastného, kritického a úzkostného ladění, a podle svého vyladění různě interpretovaly obrázky víceznačných sociálních scén. Interakce musí být chápána nejen ve smyslu, jak lidé spolu jednají, ale také co si o sobě myslí a co vůči sobě cítí, co od sebe očekávají, neboť to dává jejich jednání význam.

Polská psycholožka H. Hamerová (2005) poukázala na rozdíl vědeckého a „obyčejného“ („potocznego“) pojetí psychologických dějů, což je, jinak řečeno, známý rozdíl vědecké a laické sociální psychologie: „Všichni chceme rozumět chování lidí, předvídat, jak se budou chovat, a mít na ně vliv. Obyčejné vědění zahrnuje nespojitá a protiřečící si tvrzení; na naše jedinečná pozorování dáváme hotové objasňující formule, shodné s vlastními zkušenostmi, nevědouce, nakolik jsou univerzální (či do jaké míry jsou statisticky významné).“ Laická psychologie je především laická sociální psychologie, která je často chápána jako soubor lidových poznatků a maxim, určujících lidské chování (laické přesvědčení subjektu o tom, co by měl v dané situaci učinit, které se opírá o laickou sociální percepci – viz dále), ačkoli se skládá často z mylných tvrzení (jak poznáme dále, zvláště pak v pasáži o sociální percepci – jak se lidé vzájemně vnímají a interpretují). V uvedeném smyslu je každý člověk „psycholog“, zejména „sociální psycholog“, a studium vědecké sociální psychologie, opírající se o spolehlivě zjištěná a uspořádaná fakta, mu v mnohém může ukázat jeho „laicko-psychologické“ omyly a přispět k jeho hlubšímu sebepoznání i k poznávání a chápání druhých lidí.

Krátký přehled dějin sociální psychologie podali v již zmiňované obsáhlé německé učebnici této vědy K. Jonas, W. Stroebe a M. Hewstone (2014, s. 11-28). Obvykle se za počátky sociální psychologie jako relativně autonomního vědního oboru uvádějí vydání dvou učebnic tohoto oboru na začátku 20. století, jak zde bylo výše uvedeno. Avšak již na konci 19. století se na několika amerických univerzitách o sociální psychologii přednášelo. Avšak výše uvedení autoři vcelku správně uvádějí, „že oba tyto texty [rozumí se tím učebnice E. A. Rossa a W. McDougalla, pozn. M. N.] obsahují velmi málo materiálu, který z dnešního hlediska by mohl být nahlížen jako sociálněpsychologický …“, a tak považovat rok 1908 za rok vzniku sociální psychologie není nejvhodnější. Lze důvodně předpokládat, uvádějí dále K. Jonas a další, že datum vydání učebnice nějakého vědního oboru nemusí být současně datem jeho vzniku. Historické počátky nějakého vědního oboru souvisejí spíše s nějakými teoriemi a výzkumy. V tomto smyslu pak výše uvedení autoři uvádějí N. Tripletta (1898), „nadšeného jezdce na kole“, který zkoumal, kromě jiného, rychlost v soutěžích jízdy na kole a zjistil určitou „logickou samozřejmost“, že v soutěžích se jezdí rychleji než obvykle, což lze označit jako „quasi-experimentální nález“, nicméně soutěž je typický sociálněpsychologický fenomén. Se školními dětmi pak N. Triplett prováděl experimenty, které přinesly poznatky, později označované jako „sociální usnadňování“ („social facilitation“). K. Jonas a další tento jev definují jako „zlepšení výkonu v dobře naučených (lehkých) úlohách, resp. zhoršení výkonu ve špatně naučených (těžkých) úlohách v důsledku přítomnosti příslušníků téhož druhu“. Jiným případem je „sociální lenost“ („social loafing“), to je „ztráta motivace ve skupinách, což znamená, že členové skupiny zmenšují svá úsilí, když individuální příspěvky ke skupinovému výkonu nejsou identifikovatelné“. Triplettovy experimenty se sociální facilitací jsou však označovány jako „sjednocení elegance a jasnosti, které se později staly markantními znaky experimentování v sociální psychologii“. Ve výzkumu sociální facilitace později pokračoval F. H. Allport (1924), který definoval sociální chování jako „chování, při němž reakce slouží buď jako sociální stimuly, nebo jsou sociálními stimuly vyvolávány“.

Dalším vývojem se tematika sociální psychologie rozšiřovala o řadu nových konceptů (např. hromadná komunikace) a teorií (např. atribuce, rovnováhy – „balance theory“, „kognitivní disonance“ a další). V šedesátých létech minulého století však nastala krize sociální psychologie, K. Jonasem a dalšími označovaná jako „krize smyslu mezi sociálními psychology“, kteří v šedesátých letech minulého století řešili otázku metod, hodnot a vědeckého statusu tohoto oboru. K. Ring (1967; zde podle K. Jonas, W. Stroebe, M. Hewstone [eds.], 2014) psal o „frivolních hodnotách“ a poukazoval na to, že v experimentální sociální psychologii jeho doby dominují hodnoty, které mohou přinášet „zábavu a hry“, v „rafinovaných experimentech s exotickými tématy“. Proti tomu stavěl vizi K. Lewina o sociální psychologii přinášející „něco pro řešení důležitých sociálních problémů“, a doba naštěstí přišla. Dále je v tomto stručném nástinu vývoje sociální psychologie zmiňován K. Gergen (1973), který také publikoval pochybnosti o vědeckých hodnotách řady výzkumů v sociální psychologii té doby. K. Gergen (zde podle K. Jonas, W. Stroebe, M. Hewstone [eds.], 2014) formuloval dva důležité požadavky, které uvedl jako teze: 1. přinést poznatky, které by mohly změnit to, co dosud víme o principech sociálního chování, a 2. základní motivy, které jsou mnoha sociálněpsychologickými teoriemi postulovány, jsou spíš než genetickou determinací ovlivňovány kulturními proměnami. Podle E. Aronsona (1969; zde podle K. Jonas, W. Stroebe, M. Hewstone [eds.], 2014) šlo K. Gergenovi hlavně o „teorie sociálního srovnávání a disonance”; v době krize sociální psychologie byly provedeny i četné významné výzkumy a formulovány důležité dílčí, ale zásadní teorie, např. rozvíjení teorie konsonance právě E. Aronsonem, avšak řada odpovědí na důležité otázky zůstala nezodpovězena. Podle K. Jonase a dalších (2014) došlo k překonání krize v sociální psychologii tím, že tato věda skutečně přispěla k řešení řady důležitých problémů, např. v manželských poradnách, v oblasti sociální práce a práce vůbec (nový obor sociální psychologie organizace), ale také v oblasti lékařské psychologie (nejde jen o sociální psychiatrii, ale také o „změnu zdraví škodlivých vzorů chování v naší společnosti“, jako je abúzus alkoholu a kouření, ale také „nejisté sexuální praktiky“ a další zlozvyky. Nicméně v oboru sociální psychologie zůstávají „inkonzistentní nálezy“, nejednotně chápané koncepty a diskutabilní teorie.

K tématu pokroku sociální psychologie jako vědy by bylo možno leccos dodat, její kardinální téma, postoje, jsou stále ještě předmětem zkoumání jejich vztahu k chování (rozpory mezi způsoby chování a postoji k jeho objektům – R. T. LaPierre, 1934; I. Ajzen a M. Fishbein, 1977). Posledně uvedení (zde podle K. Jonas, W. Stroebe, M. Hewstone [eds.], 2014) ukázali, že „postoje a chování spolu souvisejí, když oba tyto aspekty jsou chápány z hlediska instrumentality, pak jsou reliabilní i kompatibilní“; aby byla míra reliability dostatečná, měly by být postoje spojovány s více položkami a nikoli jen s jedinou, a aby byly dostatečně kompatibilní, musí být postoje a chování chápány na téže úrovni specifičnosti. Chceme-li tedy předvídat, zda budou lidé, kteří chtějí zlepšit svůj zdravotní stav, tělesně aktivní, neměli bychom zkoumat jejich postoje ke zdraví, nýbrž jejich postoje k tělesné aktivitě.

Vývoj sociální psychologie vedl také k vytvoření European Association of Social Psychology v roce 1966 (předtím European Association of Experimental Social Psychology) a k tomuto vývoji, soudí K. Jonas, W. Stroebe a M. Hewstone (2014), velmi přispěla evolucionistická psychologie: „Teorie evoluce vysvětluje způsob chování člověka, včetně rozdílů v partnerské zálibě podle pohlaví, z jejich hodnoty pro reprodukci, tedy z její funkční hodnoty pro přínos potomkům v našich dějinách evoluce.“ Evoluční psychologie má dvě základní pojetí: 1. určité chování je alespoň zčásti geneticky podmíněno a 2. gen, který chování určuje, zvyšuje pravděpodobnost svého rozšíření a to, že jedinec, který je jeho nositelem, bude pro společnost přínosem. Evoluční psychologie vybavuje psychologii sociální důležitými poznatky, potřebnými zejména pro zkoumání interpersonální atraktivity, chápání některých forem altruismu a agrese, kooperace a dalších témat. K. Jonas a další (2014) konstatují, že: „Vývoj evoluční sociální psychologie jako obecně akceptované oblasti výzkumu uvnitř sociální psychologie je překvapující. … Moderní uplatnění evoluční sociální psychologie je však méně deterministické, méně ideologické,“ než tomu bylo v nacistickém biologickém pojetí rasismu, a tím lze i vysvětlit současný zájem o evoluční sociální psychologii.

K. Jonas, W. Stroebe a M. Hewstone (2014) dále zdůrazňují přínos sociální psychologie neurovědě, spočívající v tom, že přispívá k poznávání činnosti mozku, a naopak neurověda přispívá k chápání sociálněpsychologických procesů. To je však jen velmi obecná a matná formulace, kterou poněkud osvěžuje následující citát výroku J. F. Kihlstroma (2010; Social neuroscience. The footprints of Phineas Gage. In: Social Cognition, s. 28): „Psychologie bez neurovědy je stále ještě věda o mentálních procesech, ale neurověda bez psychologie je jednoduše jen věda o neuronech.“ Je to velmi hluboká myšlenka, ale chybí jí další rozpracování; neurověda může sociální psychologii přispět jen v termínech neurověd, v řeči, která je zajímavá, ale k řešení sociálněpsychologických problémů může přispět jen málo. Rozhodujícím přínosem pro psychologii a zejména pro psychologii sociální však bylo překonání zjednodušené behavioristické orientace na hledisko chování a s tím spojené řízení chování učením, které bylo založeno na vnějších odměnách a trestech jako rozhodujících činitelích utváření, resp. změn v lidské psychice. Prostý fakt, že se chování lidí neřídí jen vnějšími odměnami a tresty, byl základem konceptu vnitřních odměn a trestů (viz dále kap. Psychologické směry, s. 44), který staví na ze skutečnosti, že lidé nezřídka jednají, i když mohou s velkou pravděpodobností za takové jednání očekávat trest. To je případ politických disidentů, kteří veřejně agitovali, vyráběli a distribuovali letáky proti stávajícímu režimu a mohli tak za to očekávat od policie negativní sankce (pronásledování, vězení). Toto vnitřní odměňování a trestání reprezentují vývojově vyšší city intelektuální, náboženské, etické a estetické povahy a obecně pak pocity hrdosti v případě realizace svého morálního postoje a studu ze sebe sama v případě, že ačkoli má člověk vyvinutou osobní morálku, nemorálním událostem neoponoval, případně se nepostavil aktivně proti zlu.

Směry v sociální psychologii

V sociální psychologii, tak jako v psychologii vůbec, existují různé koncepční směry, které se liší pojetím této vědy a její metodologií. Jde tu obvykle o derivace či extrapolace základních směrů v psychologii, v podstatě o psychoanalyticky, behavioristicky, gestaltisticky a fenomenologicky chápané rozdíly v pojetí sociálněpsychologických jevů, jejich geneze a funkcí v rámci různého pojetí vztahu individua ke společenským a sociálním vlivům a jeho utváření sociálním prostředím. To je ovšem jen velmi hrubá, orientační charakteristika těchto rozdílů, které se projevují i růzností terminologie a konceptů, respektive konstruktů, jež tyto různé směry používají. Proti přírodovědeckému pojetí behavioristicky orientované sociální psychologie stojí v ostrém protikladu fenomenologické pojetí. Základním problémem se dodnes stávají rozpory mezi přírodovědeckým a fenomenologickým pojetím studia sociálněpsychologických jevů; první se zakládá hlavně na zdůrazňování experimentu a statistických hledisek, druhé vychází z tradičního evropského introspekcionalismu, ale je zastoupeno poměrně málo. D. Katz (1978) konstatoval, že omezené pojetí sociální psychologie – což v jistém smyslu platí pro všechny její směry – ji izolovalo od reálného sociálního kontextu a teprve až ekonomické a politické krize, jako byla velká hospodářská krize třicátých let a druhá světová válka se svými naléhavými sociálními problémy, přiměly „puristy v laboratořích“ ke změně jejich vědecké orientace. Nicméně řada významných sociálních psychologů trvala na tom, aby sociální psychologie byla především experimentální vědou (například M. Irle, 1975). To znamená, že byl překonáván scientistický formalismus a objevil se smysl pro aktuální problémy, který vyhnal badatele z laboratoří do terénu. Nicméně mnoho problémů a odlišností v přístupech k jejich zkoumání a jejich pojetí zůstalo. Sociální psychologie je i dnes, po překonání určitých dětských nemocí, stále nejednotná věda, reprezentovaná odlišnými směry v teorii i výzkumu, koncepčně diferencovaná i v rámci každého z těchto směrů. Lze interpersonální interakce popsat a vysvětlit behavioristickými konstrukty a v termínech učení, nebo tu zbývá něco významného, co tímto instrumentem vysvětlitelné není? A do jaké míry je vůbec možné vědecké poznání iracionálních stránek lidských vztahů, je-li například odmítána psychoanalýza jako nevědecká?

Psychoanalytický přístup byl reprezentován již dílem S. Freuda (1920) o Psychologii masy a analýze já; základní ideou tohoto díla bylo, že určité hromadné jevy a způsoby sociálního chování jsou odvoditelné z raných dětských zkušeností, třeba ze vztahu syna k nepřístupnému autoritativnímu otci. T. Adorno se svými spolupracovníky (1950) tím vysvětluje genezi syndromu autoritářské osobnosti. Inspirativní pro mnohé byla vedle výše již uvedeného i jiná Freudova díla, většinou však jen pro různé spekulativní výklady společensko-psychologických jevů, politického chování plynoucího z potlačování a z transformací libidinózních tendencí, regresí, identifikací a pomocí dalších psychoanalytických konceptů, poskytujících velký prostor pro fantazijní interpretace náboženských, rasistických a jiných postojů, jak je tomu např. v Masové psychologii fašismu W. Reicha (1946). Pozoruhodná, ale diskutabilní jsou zejména psychoanalytická pojednání o větších sociálních celcích, jako je např. psychoanalytická interpretace různých jevů spojených s nacistickou „třetí říší“ (fascinace mas vůdcem a další). Otázkou je, zda tato tematika patří ještě vůbec do oblasti sociální psychologie, zda tu nejde spíše o problematiku psychologie společenské nebo kulturní, nebo o problematiku sociální psychologie aplikovanou na fenomén politiky (psychologie politiky), omezujeme-li předmět sociální psychologie na interakce mezi individui a individuem a malou skupinou. Vcelku objektivně byl zhodnocen přínos psychoanalýzy (A. Mitscherlich, M. Muck in: C. F. Graumann [ed.], 1969). Těžištěm výkladu jsou zde však opět velké skupiny, psychologie mas a „demokraticky cítící skupina“. Oba uvedení autoři zde zdůraznili, že přínosem psychoanalýzy, založené na afektivním obsazení vlastní osoby afekty („primární narcismus“) a psychické zátěže („sekundární narcismus“), byla schopnost libidinózního obsazování objektů, mezi něž patří i jiní lidé, a „teoretické pronikání do struktur většího rozsahu“, což znamená, že zůstává formální otázka metod (užití metody klinické psychologie na zkoumání velkých skupin). Velmi blízko k pojetí, jak společnost prostřednictvím socializace formuje pozdější postoje individua, měla takzvaná etnopsychoanalýza, zabývající se různými menšími etniky, či psychoanalyticky orientovaná kulturní antropologie (A. Kardiner, 1945, a další), která se snažila o psychoanalytický výklad různých společenských jevů spojených s poválečnými poměry v Evropě (A. Mitscherlich, 1963, a další), nebo etap sociálního vývoje jedince (E. H. Erikson, 1957).

Dalším přístupem byla neopsychoanalýza, zabývající se „našimi vnitřními konflikty“ a „neurotickou osobností naší doby“, jevy opět podmíněnými společenskými poměry v industriální společnosti, v níž v tématu vztahu jedince a společnosti byly zdůrazněny vlivy kapitalismem infikované společnosti na smýšlení a jednání lidí (E. Fromm, 1955, čes. Cesty z nemocné společnosti. Sociálně psychologická studie, 2009, a řada dalších Frommových děl, jakož i K. Horneyová, 1951 a jindy). Vychází se tu z arzenálu kriticky přejaté terminologie klasické psychoanalýzy, aplikované na sociologicko-ekonomická data. Výrazným a rozšířeným jevem „nemocné společnosti“ je syndrom nežádoucího duševního jádra vykořisťovaného člověka nazývaný již Karlem Marxem a jinými filosofy-ekonomy odcizení vlastní lidské podstatě, které vyplývá z toho, že v kapitalistické společnosti ovládané principem maximálního zisku je člověk chápán jako věc, jako nástroj zisku. E. Fromm ve svém předmětném díle píše, že „kapitalismus se zakládá na využití člověka člověkem“, a odcizení chápe jako „určitý druh zkušenosti, ve které dotyčný zakouší sebe samého jako cizince. Sebe už nevnímá jako ústřední bod svého světa, jakožto původce vlastních činů – nýbrž jeho činy a jejich důsledky se staly jeho pány a on je poslouchá, a dokonce možná adoruje. Odcizený člověk ztratil kontakt se sebou samým i se všemi ostatními lidmi …“. Z nedostatku životní jistoty vzniká „neurotická potřeba lásky“ jako nový druh neurózy, vytvořený v člověku žijícím v odcizené industriální společnosti. Lidské vztahy jsou tady obrazem a odrazem napětí mezi jedincem a společenskými poměry, do nichž je vtažen. Neurotická láska je tu coby vztah plný protikladů a nesplnitelných přání interpretována jako jeden ze způsobů obrany proti úzkosti plozené dehumanizující dobou. Toto schéma ‚společenské poměry – jedinec – mezilidské vztahy‘ (jako reakce jedince na společenské poměry) jistě platí; otázkou je, jakým reálným obsahem je vyplněno, zda tedy existuje syndrom neurotické lásky a zda má onu uvedenou funkci, tedy funkci obrany proti úzkosti. Empiricky může být taková teze sotva ověřitelná. Podle D. Rapaporta (1959) společnost neznamená pro jedince jen „nesnáze s kulturou“ (S. Freud, 1930), ale také nutný předpoklad jeho vývoje a utváření, které nemusí být nezbytně neurotické, i když neuróza a úzkost jsou základními symptomy naší doby. Nicméně krize manželství, zvěcněné vztahy sexuální a další přinášejí velmi neutěšený sociální stav západní společnosti, která je plná blahobytu, ale i plná lidské bídy v emočním a morálním smyslu.

Ačkoli je neopsychoanalýza ve srovnání s biologistickou klasickou psychoanalýzou více sociologistická, je v ní také v podstatě sledován „osud pudů“ (například v díle H. Marcuseho Eros and Civilization, 1955; Eros und Kultur, 1957; později Triebstruktur und Gesellschaft, 1967; Struktura pudu a společnost – toto dílo sehrálo velkou úlohu ve studentských bouřích ve Francii a Německu na konci šedesátých let minulého století a stalo se biblí mnoha levicově smýšlejících intelektuálů). H. Marcuse, který byl nazýván „Marxem dvacátého století“, sám však tuto svou knihu nazývá esejem, a nikoli vědeckým dílem. A toto označení platí pro většinu psychoanalytických i neopsychoanalytických děl, tematizujících sociální vztahy lidského individua v současném světě. V podstatě v nich jde o esejistickou, nikoli dostatečně empiricky založenou modifikovanou aplikaci klasických psychoanalytických principů „reality“ a „slasti“, utvářenou v rámci impresionisticky pojatého života společnosti. V tomto smyslu mají tato díla blíže k Lidské komedii H. de Balzaca, a tedy k umělecké literatuře, než ke střízlivému vědeckému pojednání. Frommova a Marcuseho díla však měla velký vliv na vysokoškolské studenty.

Existují ovšem i výjimky, jako je psychoanalyticky založené interpersonální pojetí osobnosti amerického psychiatra H. S. Sullivana (1953). Osobnost je tu definována jako „soubor relativně stálých znaků opakujících se interpersonálních situací, které charakterizují lidský život“, ale jejím základním motivačním zdrojem je snaha dosáhnout uspokojení a bezpečí; interpersonální vztahy umožňují realizaci této tendence, nebo ji znemožňují.

M. Clemenz (1998) však spatřuje základní problém vztahu psychoanalýzy a sociální psychologie v tom, že také v sociální psychologii je nutno převzít explanační princip smyslu, jak to učinil S. Freud pro psychoanalýzu. Jde tu v podstatě o problém scientistní princip versus princip smyslu, analogický sporu o přírodovědecké či rozumějící pojetí psychologie (W. Dilthey versus H. Ebbinghaus na konci 19. století). S. Freud překonal mechanisticky orientovanou psychiatrii své doby tím, že nevysvětloval neurotické symptomy neurofyziologicky, nýbrž jako smysluplné projevy vnitřních konfliktů subjektu.

Psychoanalýza a sociální psychologie mají společný teoretický rámec, jímž je právě paradigma smyslu („Sinn-Paradigma der Sozialpsychologie“); pojem smyslu pak nevyjadřuje substanci, nýbrž proces. Ačkoli je klasická psychoanalýza biologistická (dynamika libida jako přírodní síly či energie, ovládané principem slasti), zohledňuje zásadně mezilidské vztahy, například ve vývoji libida, v konfliktech mezi rodiči a dětmi a podobně. Sociální vztahy dávají vývoji libidinózních tendencí určité formy a obsah, ale jsou také příčinou toho, že nemohou být plně využívány, jak si stěžoval už F. Nietzsche, který z toho obviňoval křesťanství.

Symbolický interakcionismus G. H. Meada (1934) představuje umírněný behavioristický přístup, protože operuje s klíčovými pojmy, jako je jáství („Self“), které mají intrapsychickou dimenzi, podstatu. G. H. Mead sám označuje svou pozici jako „sociální behaviorismus“ a ústředním tématem jeho díla je, jak se v rámci společnosti utváří lidská mysl a jáství. Obecně formulovanou odpovědí na tuto otázku je konstatování, že se obojí utváří v průběhu sociální interakce zprostředkované symboly, jimiž jsou slova a gesta, respektive další nonverbální symboly. Meadovým přítelem byl sociolog C. H. Cooley, od něhož pochází výrok, že „Self a společnost jsou rození dvojníci“, výrok, který je bází Meadovy teorie sociální interakce a geneze „Self“. G. H. Mead používá pojmů „Self“, „I“ a „me“ (volně přeloženo jáství, já a moje či mne). „Self“ je integrací „I“ a „me“; „I“ je jáský akcent aktuální reakce, zatímco „me“ reprezentuje zrcadlový obraz „I“, neboli postoje a chování druhých vůči subjektu; „Self“ a mysl („mind“) zprostředkovávají kromě jiného reflexi mezi „I“ a „me“. Sociální vývoj člověka k lidské mysli a k osobnímu „Self “ jako identitě se odehrává sice v kontaktu se sociální realitou, v sociální interakci, ale na biologickém základě jako transformace biologického individua v psychický subjekt řízený jeho jástvím. Individuum vstupující do komunikace s jinými individui musí nejprve chápat symboly, jichž komunikace v prostředí, v němž žije, používá (tj. verbální a neverbální druhy řeči), a aby k tomu došlo, musí v sobě vyvolávat reakce, které jeho „gesta“ vyvolávají u druhých, a pak tyto reakce druhých učinit základem kontroly svého vlastního chování. Teprve když si osvojí verbální symboly, vyvíjí se u něj mysl jako systém chápaných a používaných „signifikantních symbolů“. A „Self“ se utváří, když je mysl schopna učinit vlastní subjekt předmětem sebereflexe, což probíhá dvěma stadii, v dětské hře a soutěživosti. Pak je subjekt schopen nejen reagovat na sociální situace, ale také je vytvářet. V Meadově teorii je pozoruhodné zejména jeho pojetí geneze jáství, které se stává středobodem duševního života jedince a vztažným rámcem jeho motivů. Jedním z klíčových pojmů jeho výkladu sociálního chování je takzvaný „zobecněný druhý“, tedy obraz či významová kategorie partnera interakce.

Behavioristický přístup je spojen s teoriemi učení, které se odpoutaly od laboratorních experimentů se zvířaty a posunuly se do oblasti sociálních jevů. Proto tu jde zejména o různé druhy sociálního učení, o jeho dílčí či obecnější pojetí. N. E. Miller a J. Dollard (1945) vytvořili teorii nápodoby jako specifického druhu sociálního učení, platnou pro jedince i pro davové chování. Jde tu však o specifický druh nápodoby, který není založený na identifikaci s napodobovaným, ale na „soupeřivém závislém chování“: například mladší bratr se naučí napodobovat chování staršího bratra, když pozoroval, že bylo odměněno – třeba když otec otevře dveře při příchodu ze zaměstnání, starší bratr k němu běží, obejme ho a otec ho pohladí. Mladší bratr pozoruje u staršího bratra instrumentální chování, směřující k dosažení pohlazení (druh odměny) a po zaslechnutí kroků, signalizujících, že otec přichází, běží ke dveřím (očekává, že přichází, nastává odměna), a jakmile otec vstoupí, také ho obejme. Tato velmi specifická situace je ve skutečnosti situací modelovou a „v sociálním životě se individua konstantně dostávají do analogických situací“ (N. E. Miller a J. Dollard, 1945). Naučená imitace se zapojuje do repertoáru naučeného chování jako další instrumentální vzorec, a kromě toho se může generalizovat na jiné situace jako účinný nástroj k dosažení různých odměn.

Významově širší jsou teorie sociálního učení, které vypracovali zejména J. B. Rotter (1954) a A. Bandura (1971) a další. U J. B. Rottera je klíčovým aspektem učení očekávané zpevnění a jeho hodnota, druhým aspektem je těžiště kontroly vlastního chování („Locus of control“), které vede například k získání odměny – takový zisk může být chápán jako závislý na vnějších činitelích (náhodě, zásahu druhých) nebo závislý na vlastním jednání. Zkušenosti z konkrétních výsledků jednání, respektive interpretace příčin úspěchu, pak vedou k zobecněnému očekávání subjektivní kontrolovatelnosti nebo nekontrolovatelnosti instrumentálního chování; „Locus of control“ se tak fakticky stává součástí „Self“, jakož i motivujícím (aktivujícím), či demotivujícím (dezaktivujícím) činitelem. Není tu však dostatečně propracován vztah subjektu k reálným možnostem situačních podmínek jeho chování, například k objektivním překážkám, které si subjekt uvědomuje jako nepřekonatelné. V takových případech ovšem subjekt o dosažení nějakého cíle neusiluje, neboť jednou z podmínek chování je nejen síla motivace a hodnota cíle, ale i subjektivní odhad pravděpodobnosti jeho dosažení, více či méně výrazné očekávání či naděje, a je-li dosažení cíle vyloučeno, subjekt se rozhoduje se pro cíl náhradní.

A. Bandura (1971, 1976) vytvořil velmi plodnou teorii observačního učení (učení na základě pozorování či modelu), kde klíčovou roli hraje termín zástupné zpevnění. Člověk ve svém sociálním okolí spontánně pozoruje lidi, jak získávají různé odměny a tresty, a pokud jsou to odměny pro něj atraktivní a tresty, kterých se obává, poskytuje mu toto pozorování, aniž si to plně uvědomuje, klíče k dosahování těchto odměn a k vyhýbání se těmto trestům. Jinými slovy: druzí lidé mohou vystupovat jako pozitivní a negativní modely apetenčního a averzivního chování, které subjekt může napodobovat. Jeho jednání bylo iniciováno pozorovaným „zástupným zpevněním“, které je předobrazem zpevnění, jehož teprve sám dosáhne, napodobí-li instrumentální chování, které to umožňuje. Modely v tomto smyslu mohou být vedle fyzických osob i literární a filmoví či jiní hrdinové. Jde tu tedy o jiný druh nápodoby (imitace), než který objevili N. E. Miller a J. Dollard. Pozorováním se člověk může učit i „odtlumení zábran“, pozoruje-li, že u jiných osob chování, které je u něho předmětem zábrany, nebylo potrestáno. Může to nepochybně fungovat pro zábrany, jejichž podstatou je strach z bezprostředního potrestání, ale sotva se to mechanicky uplatňuje u zábran morálního druhu, které mají základ ve vyvinutém etickém nebo nábožensko-etickém cítění. Učení na základě modelu A. Bandura ověřil na experimentech s dětmi, u nichž ad hoc zhotovený film předvádějící odměňování agrese jisté populární figurky vyprovokoval nápodobu – velmi detailní – tohoto modelu agrese.

Uvedené tři behavioristické přístupy, z nichž poslední, Bandurův, je označován spíše za kognitivistický, jsou velmi vzdáleny atomisticko-mechanistickým pojetím takových čelných představitelů behavioristické teorie učení, jako byli C. L. Hull (1942) a B. F. Skinner (1953). Velkým problémem behavioristických teorií učení bylo, že se opíraly výhradně o exogenní činitele (i když tam určitou roli hrál i vnitřní popud, „drive“). Podávaly tedy obraz člověka řízeného zvenčí působícími odměnami a tresty. Je však známo, že lidé nezřídka jednají také bez ohledu na důsledky svého jednání a bez ohledu jak na vnější ohledy, tak i na tresty: např. disidenti riskovali vězení, persekuce všeho druhu, a přece činili to, za co mohli očekávat negativní důsledky ze strany moci, která chování lidí přísně kontrolovala. Někteří morálně a altruisticky založení jedinci mohou anonymně přinášet velké oběti lidem v nouzi nebo finančně podporovat nějaké činnosti (např. léčení hladovějících súdánských dětí), a neočekávají za to žádnou vnější odměnu. Odměnou jsou jim morální pocity pozitivního i negativního druhu, v prvním případě pocit hlubokého uspokojení, hrdosti na sebe sama, v druhém pocit nelibosti ze sebe sama a další. Velkým pokrokem bylo tedy zavedení konceptu vnitřních odměn a trestů, které zmírnilo behavioristickou jednostrannost, jeho mechanicismus a zjednodušování skutečnosti a posunulo psychologii opět k dimenzi prožívání, které je její přirozenou doménou (viz dále s. 52). Ale našly se i pokusy o vysvětlování sociální interakce schématem S-R (například R. R. Sears, 1951), které představují vysoce umělou záležitost. Příkladem je Searsův popis „dyadické sekvence s anticipační cílovou reakcí“ (zde podle F. Sixtl, W. Korte, 1969):

Osoba Alfa má hlad (popud SD) a uvidí jabloň (vnější podnět Sext); ví, že jablka jsou jedlá (kognitivní podnět Skog). To vyvolá instrumentální chování (Alfa třese stromem) a to zase vyvolá anticipovanou událost (jablko spadne na zem); následuje cílová reakce (Rg), Alfa jí jablko. V případě, že strom je příliš silný, požádá Alfa osobu Beta, která chce také jablko, o pomoc. Vleze jí na ramena, utrhne dvě jablka a jedno dá osobě Beta.

To je tedy ona „dyadická sekvence“, v níž oba partneři dospívají k cílové reakci, což by bez instrumentálního aktu druhé osoby nebylo možné. Jestliže by oba partneři nebyli odměněni, pak to u toho partnera, který odměnu nezískal, povede k vyhasnutí jeho jednání. Podmínkou takové „dyadické sekvence“ je tedy společná anticipační reakce a dosažení odměny oběma partnery. Tuto trivialitu odívá R. R. Sears do vědecké terminologie a vyjadřuje následujícím schématem. Stimulace osoby Beta osobou Alfa je označena symboly ree a see.

Schéma 6: Dyadická sekvence.

Příklad ukazuje naprostou vyumělkovanost a neplodnost převádění fenoménů sociální interakce do jazyka elementů učení nebo schématu S–R. Nesmyslnost Searsovy schematizace „dyadické sekvence“, která je vlastně kooperativním chováním dvou partnerů, je zjevná: výklad sociálněpsychologických jevů v rovině elementárních konceptů, odvozených z experimentálního výzkumu chování zvířat v laboratorním prostředí, vede k nepřiměřené schematizaci, zjednodušení a znehybnění zkoumaného předmětu. Kromě toho se zde vychází jen z vlivu vnějších odměn na učení, což je sporné (osoba Beta mohla pomoci osobě Alfa i bez očekávání okamžité vnější odměny v podobě jablka). Je to analogické tomu, jako bychom popisovali určitou hudební skladbu hranou na klavír pohybovými vzorci klavíristy. Tytéž pohyby mohou být složkou různých behaviorálních vzorců, samotný běh může znamenat útěk i útok. Vzorce chování (motorické struktury) samy o sobě nic neznamenají, není-li znám jejich vnitřní význam, tedy jejich psychologický smysl, který ovšem není konstituován jen kognitivními procesy a jen exogenně: o smyslu chování rozhodují motivy, které mají emocionální základ.

Některé koncepty teorie učení mají nepochybně obecný význam, například pojmy odměna a trest, ale v sociální psychologii jsou použitelné jen ve spojení se svým obsahem, v určitém kontextu a v syntetičtější rovině výkladu. Tak je tomu u A. Bandury, méně už u N. E. Millera a J. Dollarda. Podobné absurdity jako R. R. Sears se dopustil i B. F. Skinner, když se pokusil vysvětlit osvojování mluvené řeči u dítěte, jak on říkal, „verbálního chování“, v elementárních termínech učení v rámci schématu S–R. Zda lze konceptem sociálního učení vysvětlit všechny případy utváření sociálního chování, je ovšem sporné. Řada pokusů podniknutých v tomto směru se setkala s kritikou (například O. H. Mowrer, který položil důraz na emocionální základy učení ve svém díle Learning theory and behavior, 1960). Jazyk sociální psychologie má svou vlastní smysluplnou terminologii, jak to ukazují propracované teorie role, moci, konformismu, dynamiky malé skupiny a další, které vyžadují spíše výklad celistvě fenomenologický než v analytických termínech psychologie učení. Procesy sociálního učení se v podstatě shodují s procesy socializace a vlivem sociálních zkušeností vůbec, ale i zde je vhodnější posunout popis a výklad, obrazně řečeno, nad schéma S–R, například místo termínu diskriminace podnětu používat smysluplnějšího termínu korektivní zkušenost a podobně. Německé psycholožky L. Werthová a J. Mayerová (2008) ve snaze překonat výše zmíněný mechanicismus v pojetí učení používají ve vztahu k učení se postojům místo klasického podmiňování (asociace S-R) „evaluativní podmiňování“, kde rozhodující roli ve vytváření asociací jako základu učení hrají afekty, resp. emoce.

Klasický behaviorismus a převážně i neobehaviorismus, resp. operacionalismus (snaha definovat zkoumané projevy chování operacemi, které s nimi provádějí, typická pro rigorózního behavioristu B. F. Skinnera) svým přírodovědecky orientovaným přístupem přispěly sociální psychologii jen v omezeném rozsahu, zejména v oblasti sociálního učení, pokud se jeho procesy pokoušely vysvětlovat asociacemi podnětů a reakcí. Extrapolace některých jejich modelů je v sociální psychologii jen velmi omezeně použitelná. A pokud behavioristicky orientovaná sociální psychologie – a je to stále nejčetněji zastoupený směr – opustila výkladové schéma S–R a omezila se jen na výzkum sociálního chování, upadla do téhož omylu jako behaviorismus vůbec, pokud ulpěla jen v rovině chování. Neboť, jak zde bylo již zdůrazněno, také sociální psychologie se neobejde bez studia prožívání sociálních situací, v němž se utváří interindividuálně specifický význam toho, co lidé činí. Behavioristicky pojatá sociální psychologie je vyloučením studia prožívání velmi neplodně redukcionistická, snad ještě ve větší míře než psychologie obecná.

Velikým pokrokem v dějinách sociální psychologie bylo zavedení již zmíněných vnitřních odměn a trestů (viz s. 50), které jsou založeny na emocionálně akcentovaném vnitřním trestání a odměňování sebe sama a překonávají ryze exogenní hledisko v teorii učení (zdrojem odměn a trestů je vnější prostředí jedince). To je koncept sebeodměňování a sebetrestání, kterým byl radikální behaviorismus jako dominantní směr v psychologii eliminován. Jistým krokem k překonání behaviorismu však bylo také zavedení konceptu představ jako intervenujících proměnných při plánování chování (G. A. Miller, E. Galanter, K. H. Pribram, 1960 – Plans and the Structure of Behavior, viz také s. 53).

S průnikem teorie informací, která dala vzniknout kognitivistické psychologii, se i v sociální psychologii, orientované dosud na behavioristické koncepty, mění její přístup k sociální realitě a k sociálnímu subjektu. Přichází kognitivistický obrat, který začíná již u E. C. Tolmana (1932), ale teprve Bandurova teorie sociálního učení je označována jako kognitivistická. E. C. Tolman zavedl komplexnější konstrukci nazvanou „kognitivní mapa“. Důležité bylo zejména zdůraznění konstrukce světa v lidské mysli, které překonává „naivní realismus“ v gnozeologii a má důležitý význam i v psychologii a zejména v sociální psychologii, jak uvidíme dále. P. L. Berger a T. Lackman (1967) hovoří o sociální konstrukci, a tak sociální psychologie nachází svůj specifický „raison d’être“ a osvobozuje se od „S–R psychologie“.

Rozhodující obrat však přineslo až zmiňované dílo G. A. Millera, E. Galantera a K. H. Pribrama (1960) o „Plánech a struktuře chování“, inspirované teorií informace, respektive kybernetikou. Zůstalo však jen v půli cesty, když ukázalo nezbytnost intervence představ v řízení chování. Prosazoval se konstrukt sociální kognice, koncentrovaný na problém, „jak si lidé vytvářejí dojem o jiných lidech a o sobě samých“, který kromě jiného znamená „zabývání se reálným světem sociálních věcí“ (S. T. Fiskeová, S. E. Taylorová, 1984). Vedle vlivů „kognitivní revoluce“ se zde projevuje také vliv neogestaltisty F. Heidera (1944, 1958), anglického psychologa rakouského původu, jeho teorie sociální percepce, atribuce a další konstrukty. Opatrně se tu otevírají dveře mentalismu, neboť „jedinec reaguje na to, o čem si myslí, že druhá osoba vnímá, cítí nebo zamýšlí učinit, jinak řečeno, co osoba může dělat“ (F. Heider, 1958). Citovaný autor připomíná, že od těch psychologů, kteří chápou vše prostřednictvím reflexů, můžeme očekávat chaotický pohled na věc. Do studia mezilidských interakcí je nutno zavést nové pojmy, jako jsou životní prostor, percepce, příčinnost, city („které mají ohromný vliv na naše chování“), náležení („belonging“) a další. Zejména je to koncept „person perception“ (vnímání osoby), který je klíčový, neboť vnímání druhých určuje i způsob vztahování se k nim, a tak umožňuje kauzální analýzu interpersonálního chování. Sociální percepce je soustředěna na vlastnosti druhého člověka (subjekt může předpovědět, že mu X pomůže, protože má přátelskou povahu). Integrální částí mezilidských vztahů jsou city, které také sbližují nebo vzdalují interagující osoby. Zcela přirozenými a významnými projevy lidské psychiky jsou přece sympatie a antipatie, láska a nenávist a další city, z nichž vychází agresivní a afiliační způsoby chování. Zkrátka, F. Heider zavedl novou terminologii, ale jeho nová teorie (s níž se seznámíme dále) se vztahuje na příliš jednoduché, jen na dvoučlenné nebo tříčlenné sociální struktury.

V kdysi standardní učebnici sociální psychologie T. M. Newcomba (1950) není Heiderovo jméno uvedeno ani jednou, v její revidované podobě, kterou T. M. Newcomb publikoval spolu s R. H. Turnerem a P. E. Conversem (1965) o patnáct let později, již nacházíme sedm odkazů na Heiderovo dílo. Mezitím je však tento inspirující vliv utlumován působením kybernetiky, vznikají kybernetické modely kognice, tedy vnímání, myšlení, pozornosti, paměti. To se projevuje i v sociální psychologii pokusem o vytváření matematických modelů různých sociálněpsychologických jevů, ať už se jedná o proces komunikace, kde se uplatňuje teorie informace ve způsobech nahlížení sociálních interakcí, nebo o matematický model učení. Tímto F. Heider otevřel možnost překonat zjednodušování, typické pro behavioristickou sociální psychologii. F. Heider přispěl k obohacení poznatků sociální psychologie, jeho dílo ovšem nezůstalo ušetřeno kritiky z pohledu teorie informace. Ta se začala nejvíce uplatňovat zvláště v modelování procesu komunikace, kde se teorie informace, tvořící východisko kybernetických modelů, uplatňuje nejvíce. Herbert A. Simon (1952) formuluje na základě Homansových konceptů interakce formální teorii interakce sociálních skupin, B. P. Cohen (1958) na základě Aschových experimentů pak pravděpodobnostní model konformity a další. Kognitivistickou aplikaci teorie informace v psychologii výrazně odsoudil J. S. Bruner (1990), který zdůraznil, že klíčovým pojmem psychologie vůbec je koncept významu (informace sama o sobě nic neznamená), a požadoval také, aby se psychologové zabývali laickou lidovou „psychologií“, která se výrazně uplatňuje právě v mezilidských vztazích. Avšak rozhodující byl jeho odvrat od psychologického kognitivismu, jehož byl spoluzakladatelem, a zdůraznění, že kognitivní procesy nemotivují, motivující je jednom „horká“ informace, tj. informace emociogenní. Kognitivisté S. Schachter a J. E. Singer (1962) vytvořili na základě metodicky sporných experimentů kognitivistický model emocí, v němž jsou ovšem emoce chápány jen jako stavy vzrušení a obsah jim dávají interpretace jejich vzniku. V dějinách psychologie sehrál důležitou úlohu spor o výklad emocí, který vyvrcholil v polemice mezi R. B. Zajoncem, americkým psychologem polského původu, a americkým psychologem R. S. Lazarusem, který na přelomu 19. a 20. století trval několik let. R. B. Zajonc v něm, podle našeho soudu, empiricky prokázal, že emoce jsou reakce primární a motivující. Tento závěr je důležitý i pro psychologické pojetí mezilidských interakcí, v nichž jde v podstatě o výměnu hodnot a kalkulaci zisků a výdajů, konceptů, které mají emocionální podstatu.

Začátkem sedmdesátých let, kdy se již výrazně prosadila nová orientace humanistické psychologie, vznikají snahy o nové paradigma sociální psychologie, které by bylo oproštěno od scientistických mýtů (J. Shotter, 1974). S novými podněty, založenými na analýze funkce vědeckého jazyka, přichází R. Harré (1979) a další. Současně se prosazuje postmodernistický kritický relativismus. Objevují se nové přístupy k tématu socializace, ke genezi a funkci sebejá v sociální interakci (C. Gordon a K. J. Gergen, 1968 a další).

Ve vytváření vědeckých teorií se však uplatňuje diskurz, tj. v podstatě debata a její výsledky (I. Parker, 1992), respektive „diskurzivně analytický přístup“, aplikovaný například na výzkum vztahů ve školní třídě (H. Mehan, 1979), jako protiklad „kvantifikačních schémat interakce ve školní třídě“; nevychází se zde z předem daných pozorovacích kategorií, ale ze zúčastněného pozorování. Je to éra filosofických a vědeckých „vyprávění“, přinášejících naprostý, historicky podmíněný relativismus. Později vliv evolucionismu v psychologii zpochybňuje – v sociální psychologii někdy přehnaně zdůrazňovaný – vliv sociálních zkušeností raného dětství na utváření osobnosti, zejména jejích sociálních vztahů, a pro všechny projevy chování postuluje jako jejich výchozí základ funkci přežití jedince a druhu, později už jenom „replikaci genetického potenciálu“ (R. Dawkins, 1976; čes. 1998 Sobecký gen); jde o výrazný biologismus analogický klasické psychoanalýze.

Objevuje se řada nových podnětů k sociálněpsychologické analýze interakcí, která má dlouhou historii, od Newcombova modelu inspirovaného Heiderovou teorií rovnováhy a kategoriálního systému R. F. Balesa z počátku padesátých let až po výše zmíněnou metodu diskurzu. Pokus o nové paradigma je reakcí na krizi behaviorismu, jeho schématu S–R, která se nutně projevila i v sociální psychologii pokusem překonat behavioristický redukcionismus i hledáním dokonalejších metod a koncepcí, a především nutným zavedením „intervenujících proměnných“, omezovaných ovšem na kognitivní procesy jako podstatné činitele plánů a regulace chování.

Fenomenologický přístup v sociální psychologii je dosti vzácný, jeho filozofické základy a historii shrnuje K. P. Kisker (in C. F. Graumann, 1969). Ačkoli vlivný psycholog-eklektik G. W. Allport (1968) stanovil jako úkol sociální psychologie „chápat a vysvětlovat, jak je myšlení, cítění a chování individuí ovlivňováno reálnou, představovanou nebo implicitní přítomností druhých“, což nutně předpokládá subjektivní konstituování sociálních událostí, a tedy i přístup k intrapsychické dimenzi subjektu, sociální psychologie byla pěstována jako věda o sociálním chování s vyloučením prožívání. Vztah ego-alter (já-druhý), pokud není studován také jako prožívání vztahu, vytváří problém intersubjektivity, který však byl povýtce spíše tématem filosofickým než psychologickým, zejména v pracích E. Husserla, M. Heideggera, L. Binswangera (1942), zčásti pak ve filosofické antropologii a v psychologické fenomenologii, respektive „existenciální psychoanalýze“ J.-P. Sartra (1944), ve fenomenologii sympatie M. Schelera (1923), či u M. Bubera v jeho pojetí „já a ty“. U všech těchto autorů je však téma intersubjektivity zatíženo filozofickými postuláty a má spíše formu filozofického či literárního eseje. Tak například F. Sander (1930) tu vychází z „duševního okamžiku osamělého já“, K. Lowith (1928) ze vztahu „já sám – ty sám“, P. Häberlin (1941) z pojmů cizího a osamělého já. Téma intersubjektivity je problém, jak se jedinci, kteří se setkávají, vzájemně prožívají, jaké zkušenosti z tohoto setkání a setkávání získávají a jak posléze tato setkávání určují jejich další spolubytí. V pojmech M. Heideggera (1927) tu jde o vztah osobního bytí a spolubytí, který je poznamenán důvěrností či cizostí a dalšími znaky. Subjekt není osamocené bytí ve světě, nýbrž sociálně závislé bytí, může se ovšem cítit osamělý, ale i když „bližní je blízko, není já“. Ve styku s druhým promítá své chtění, a tak v něm také potkává sebe sama (P. Häberlin, 1941).

Teprve K. P. Kisker (in C. F. Graumann [ed.], 1969) pojednal systematicky o „fenomenologii subjektivity“ v psychologicky fundované práci, ve které současně podal nepřímou kritiku behavioristického přístupu k tematice sociální psychologie, neboť mezilidské (intersubjektivní) interakce jsou primárně prožívány a chování je důsledkem prožívané interakce na obou pólech její dyadické dimenze. K. P. Kisker tuto subjektivitu označuje jako „fundamentální pole zkušenosti“. V dyadické sociální interakci jde o „prožívání toho druhého“, ve vícečlenné interakci (v rodině, školní třídě atd.) jde ovšem nejen o prožívání osob v tomto stavu, ale také o daný celek jako takový, tedy např. rodiny jako takové. „Intersubjektivita předpokládá, že existují dvě nebo více oddělených individuálních intersubjektivit, jejichž vzájemné relace jsou určovány právě těmito subjektivitami – jako více či méně pro sebe otevřenými monádami“ (K. P. Kisker, 1969). Je tu však i problém, jak intersubjektivní dynamiku, tento intersubjektivní rej vzájemně se ovlivňujících dějů (empatií a antipatií atd.) – jde-li o malou skupinu – vědecky uchopit. K. P. Kisker dále vyjadřuje názor, že je nutný interdisciplinární přístup (např. Sartrova „fenomenologie sociálního“ a další). Pozoruhodná témata jeho předmětné práce naznačují, že je to požadavek oprávněný, jsou to taková témata jako „životní prostředí a tělo“, „intersubjektivita jako spolubytí“, „fenomenologie ‚my‘“ a další.

Ojedinělé dílo o fenomenologicky pojaté sociální psychologii podal jeden z největších německých psychologů minulého století, P. Lersch (Der Mensch als soziales Wesen, 1964). Lerschovo dílo (psychologie osobnosti, sociální psychologie a další) by mohlo být označováno jako psychologická fenomenologie; svědčí o tom již určitá témata jeho výše uvedené knihy, jako je např. analýza rozdílu v sociálním vztahu „být spolu“ a „být pro sebe“, podstatným znakem druhého případu je sympatie a zážitek „my“. Nelze zde však jít do podrobností, a tak je tu naznačeno, že v Lerschově díle jde primárně o prožívání sociálních interakcí. Základní otázky sociální psychologie vyvozuje P. Lersch z trojnosti dimenzí, v nichž člověk jako sociální bytost žije. Jsou to: 1. spolužití s jinými lidmi, 2. závislost na kulturním prostředí a 3. postavení a funkce jedince ve struktuře sociálních skupin. Tomu odpovídá trojí problematika sociální psychologie: sociální interakce, činitelé kulturních vlivů a systém rolí v sociálních strukturách. P. Lersch plně souhlasí s tezí T. M. Newcomba (1950, 1959), že: „Lidská sociální psychologie začíná … s otázkou, jak se ‚hrubý‘, ‚syrový‘ biologický organismus stává člověkem, kterého známe, osobou s osobností, která se podílí na životě společnosti a sama dále předává kulturu, která před sebou spatřuje osobní a společenské problémy a pokouší se je řešit. Ale to je jen začátek. Chtěli bychom vědět, jak se člověk vypořádává se společností, ale chceme vědět ještě víc, jak se individua ve společnosti navzájem ovlivňují.“ To je P. Lerschovi a T. M. Newcombovi základním programem sociální psychologie, z něhož plyne, že: „Procesy a výsledky interakcí jsou vlastním předmětem sociální psychologie“; avšak zatímco T. M. Newcomb je v přístupu k tomuto tématu poplatný umírněnému behaviorismu, P. Lersch je pojímá fenomenologicky, tedy nejen, jak se lidé vůči sobě chovají, ale i jak své vztahy prožívají. V tomto interpersonálním poli vystupuje každý psychologický subjekt jako osobnost s vnitřní dialektikou biogenní a sociogenní determinace.

To jsou otázky, kterých se až dosud převládající empirická sociální psychologie dotýká jen zčásti a povrchně a které svou vnitřní podstatou jsou přístupné spíše filozofické reflexi než střízlivé vědecké analýze. Fenomenologický přístup zdůrazňuje introspekci.

Evolucionistické hledisko v sociální psychologii. Je zřejmé, že způsoby sociálního chování, jako je sdružování do houfů, skupin a podobně, se osvědčily v boji o život a mají tedy evoluční význam. Méně zřejmé je to u některých druhů altruismu, u nichž evolucionistický imperativ „Přežij a rozmnožuj se!“ nevysvětlí některé jejich formy. Podle evolucionistů v podstatě základní behaviorální strategie, osvědčující se v boji o život, setrvávají dodnes, ale jejich evolucionistické pojetí je příliš úzké: například žárlivecké chování samců je jistě do určité míry zajišťovalo replikaci jejich vlastních genů, ale existují i jinak motivované formy žárlivosti, a redukce mnoha kulturních forem chování, jejich pestré variability, na fylogenetické atavismy, byť kulturně-historicky modifikované, je sporná, i když je kultura chápána jako pokračování biologické evoluce. U. Kull (1990) zdůrazňuje, že se vznikem kultury vzniká nový druh determinace lidské psychiky. D. M. Buss (2004), opíraje se o výroky dalších autorů, je však přesvědčen, že: „Protože mnohé adaptivní problémy jsou sociální povahy, má-li být lidská mysl bohatě vybavena psychologickými mechanismy, slouží sociálním řešením. Proto je velká část evoluční psychologie evoluční sociální psychologií.“ Chce tím patrně říci, že evoluční psychologie je především evolucionisticky pojatou sociální psychologií nebo naopak. Avšak, pokračuje D. M. Buss, sociální psychologie dosud původ takových fenoménů nevysvětlila (nevyužila kapitál z evolučních teorií sociálních interakcí). Otázkou je, zda tu opravdu jde o využitelný „kapitál“, jak jej evoluční psychologie k výkladu sociálních fenoménů nabízí.

Existuje různé třídění teorií v sociální psychologii, reprezentujících různé směry jejího vývoje a způsoby jejího pěstování. Vedle dílčích, specifických teorií, jako je například teorie sebeprezentace nebo reaktance (reakce na omezování osobní svobody), jsou zde také obecnější teorie, zahrnující větší komplexy jevů, jako je teorie sociální kognice nebo teorie sociálního učení. M. Gollwitzer a M. Schmitt (2006) třídí tyto teorie do následujících kategorií:

• teorie konzistence (L. Festinger) a „balance“ (F. Heider);

• teorie srovnávacích procesů;

• teorie výměny a zdrojů (G. C. Homans, J. W. Thibaut a H. H. Kelley);

• teorie spravedlnosti;

• teorie sociální identity;

• teorie rolí;

• teorie jednání – očekávání (J. B. Rotter), plánovaného chování (I. Ajzen);

• teorie atribuce (F. Heider a další);

• evolučně-biologické a socio-biologické teorie.

V předcházejícím textu jsme se o některých těchto teoriích pouze zmínili, o některých, výše neuvedených, jsme pojednali (například o symbolickém interakcionismu), a o některých se zmíníme ještě dále v příslušných obsahových kontextech. Některé ze sociálněpsychologických teorií jsme vypustili, protože je již nepokládáme za významné, jako jsou gestaltismus, teorie pole K. Lewina a další. Ve výše uvedeném výčtu postrádáme kategorii teorie učení, o které jsme pojednali celkem podrobně. Za nejdůležitější pokládáme Homansovu teorii výměny a Festingerovu teorii konsonance, o nichž bude podrobně pojednáno dále.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sociální psychologie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.