Rozhodnout se pro lásku

Nedovolujme svým nevědomým reakcím,
aby ničily náš nejdůležitější vztah

Stan Tatkin

S předmluvou od Harvilla Hendrixe

Stan Tatkin

Rozhodnout se pro lásku

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Copyright 2012 by Stan Tatkin and New Harbinger Publications, 5674 Shattuck Avenue, Oakland, CA 94609

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2022

Translation © Lenka Němečková, 2022

Cover © Renata Brtnická, 2022

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-097-3

„Tato kniha vychází z nejnovějších vědeckých poznatků o mozku, zároveň je ale úžasně přívětivá, povzbudivá a praktická. Ukazuje čtenářům, co dělat, aby se nedostávali do konfliktů, jež vedou do slepých uliček, a místo toho zapojovali nervové obvody empatie, dovedné komunikace a lásky. Úžasná věc.“

– Rick Hanson, PhD, autor knihy Buddhův mozek
(česky Anag, 2013)

„Tato kniha se mi velmi líbila. Dozvěděl jsem se z ní mnoho věcí, které můžu jako terapeut využívat. Stan Tatkin je velký inovátor. V knihovně žádného párového terapeuta tahle příručka rozhodně nesmí chybět.“

– John Gottman, autor knihy The Science of Trust

„Pokud se ve vztahu cítíte ztracení, zmatení nebo osamělí, okamžitě si pořiďte tuto knihu. Konečně díky ní veškerý chaos a bolest pochopíte. Kniha vám poslouží jako mapa na cestě z frustrace a nejistoty – uvědomíte si, proč jste se s partnerem vlastně původně dali dohromady. Díky Tatkinovým bystrým postřehům se naučíte pracovat jako tým na tom, aby byl váš vztah bezpečný, přitažlivý a hluboce uspokojivý.“

– Peter Pearson, PhD, odborník na párovou terapii a spoluzakladatel The Couples Institute v Menlo Parku v Kalifornii

„Stan Tatkin nám ukazuje, jak by vypadaly naše vztahy v páru, kdybychom brali vážně poznatky teorie citové vazby a výzkumů v oblasti neurovědy.“

– Dan Wile, autor knihy After the Honeymoon

„Kniha Rozhodnout se pro lásku je pro partnery výzvou, aby svůj vztah začali prožívat novým způsobem. Partneři se naučí, jak se pozitivně zapojit do vztahu jako pár, ve kterém si oba pomáhají cítit se bezpečně díky vztahovým cvičením, jež v této zajímavé nové knize najdete. Tatkin zde stručně a jasně popisuje, jak si partneři mohou vzájemně porozumět a stát se odborníkem na toho druhého. Navrhuje vytvořit si „párovou bublinu“, v níž je každý z partnerů tou nejdůležitější osobou v životě toho druhého, člověkem, se kterým může vždy počítat.“

– Marion F. Solomonová, ředitelka klinického výcviku v Lifespan Learning Insititute a autorka knih Narcissism
and Intimacy, Lean on Me a dalších

„Přečtěte si tuto knihu, abyste mohli objevit spoustu nových způsobů, jak oživit vztah a skoncovat se zbytečnými konflikty. Stan Tatkin je dnes ve světě párových vztahů jedním z nejinovativnějších myslitelů. Je nemožné tuto knihu přečíst, aniž byste se naučili novým vzorcům, jež pomohou vaši lásku posílit.“

– Ellyn Baderová, PhD, spolutvůrkyně vývojového modelu párové terapie, jedna z ředitelek The Couples Institute v Menlo Parku v Kalifornii a autorka knih Tell Me No Lies a In Quest of the Mythical Mate

„Při čtení knihy Stana Tatkina se vám chce být u něj v terapii. S intenzivní a neohroženou srozumitelností vás totiž zavede do zákopů bojechtivého lidského mozku a ukáže vám, jak se milovat a neválčit.“

– Esther Perelová, manželská a rodinná terapeutka,
autorka knihy Mating in Captivity

Mé ženě Tracey a dceři Joanně,
které mi pomáhají žít a milovat život

Poděkování

Nejprve musím poděkovat své redaktorce a drahé přítelkyni Jude Bermanové, která mi dodává sílu a podněcuje mě, abych nepřestával psát, když mě občas přemůže má vlastní lenost a povaha člověka-ostrova. Bez její pomoci a jemného nátlaku by tato kniha jistě nikdy nevznikla. V mém životě je mnoho mentorů, kterým jsem zavázán: mezi jinými to jsou Allan Schore, Marion Solomonová, Stephen Porges, Pat Ogdenová, Harville Hendrix, Ellyn Baderová, John Bradshaw a John Gottman.

Předmluva

V psychoterapeutické práci s páry či v párovém poradenství dříve či později přichází na scénu zjištění, že problémy, které dotyční ve svém nejintimnějším vztahu řeší, nejsou postihnutelné a pochopitelné pouhým rozumem. Skrytě, ale o to působivěji je přítomno něco, co chování a prožívání partnerů ovlivňuje bez ohledu na jejich vůli a snahu zachovat klid a racionální postoj. Ono „něco“ je v psychologii nazýváno různými jmény, v poslední době se nejčastěji objevuje výraz attachment (citové pouto). V návaznosti na původní teorii Johna Bowlbyho jím rozumíme vrozenou schopnost lidské bytosti navázat jedinečný, hluboký a trvalý citový vztah s druhou lidskou bytostí a zároveň si osvojit a uplatňovat konkrétní, byť obvykle nevědomou strategii pro vlastní ochranu nebo přežití, to pro případ, že se ve vztahu cítíme být ohroženi.

Ano, někdy je tohle ohrožení skutečné. Často ho ale náš mozek vnímá i tam, kde ve skutečnosti není. Jedná se o naučenou instinktivní reakci. O bezprostřední návaznost na naše předchozí zkušenosti, zejména z raného dětství. Vývoj naší citové vazby těsně souvisí s kvalitou péče a vztahu, jakých se nám od rodičů, především od matky, dostalo zhruba do třetích narozenin. Zároveň může jít o vliv významných traumatických zážitků z doby pozdější, které mozek vnímá jako nezvladatelné a zaplavující, takže přepíná do stavu pohotovosti, či dokonce alarmu. Hrozí-li nám skutečné nebezpečí, jde o potřebnou zachraňující reakci. Potíž je v tom, že může jít také o planý poplach. O tak zvanou generalizaci podmíněné citové reakce, kdy nějaký současný zážitek či prožitek v našem mozku spontánně a bez ohledu na naši vůli aktivuje strategii ochrany utvořenou v minulosti v důsledku skutečného hrozícího nebezpečí. Ano, jde o zcela nepřiměřenou automatickou stresovou reakci.

V našich párových soužitích bývá právě tohle nejčastějším zdrojem konfliktů, protože nejsme v těch chvílích schopni racionálního uvažování a nemáme neutrální postoj. Vypínáme empatii a zapojujeme reakce útoku, útěku nebo zamrznutí. Ty jsou ale přece určeny pro kontakt s nebezpečím a s nepřáteli! Ve vztahu žitém s cílem dosáhnout nejvyšší možné láskyplnosti, intimity a vzájemné péče jsou takové reakce ubližující a kontraproduktivní. Způsobují ostražitost, odcizení a postupně mohou vyústit až v úplný zánik vzájemnosti a vztahu jako takového. Je obrovská škoda, když ke ztrátě spojení dochází v důsledku nekontrolovaných, nerozpoznaných a neošetřených automatických emočních reakcí.

Připusťme proto, že naše citová vazba má zásadní vliv na prosperitu našich párových vztahů. V každodenním soužití typ našeho attachmentu ovlivňuje, nakolik a jakým způsobem vytváříme a prožíváme blízkost, a to v oblasti emoční i sexuální. Attachment bezprostředně působí na naše chování při konfliktu, včetně schopnosti cítit a vyjadřovat, co opravdu chceme, a také vnímat, o co jde partnerovi. Attachment předurčuje i způsob (ne)zvládání agrese. Dle typu naší vazby nás to v krizových situacích vnitřně popouzí ke třem základním reakcím: ke spolupráci, k nějaké formě útěku nebo k útoku (včetně „řádění“ v podobě scén, záchvatů žárlivosti, potřeby nepřiměřené kontroly apod.). V neposlední řadě attachment řídí i naše představy a fantazie o vztahu a jeho možnostech a perspektivách.

Toto poznání přišlo až s novodobým výzkumem lidského mozku. Dnes už toho víme dost na to, abychom mohli cíleně zkoumat, co se při konfliktech v párovém vztahu vlastně děje a jak lze partnerům pomoci nevědomé podmíněné reakce u sebe i druhého rozpoznat, pracovat s nimi a, jsou-li destruktivní, postupně je mírnit až nechat vyhasnout. Proces vyhasínání jde zpravidla ruku v ruce se silnými dosud nepřiznanými nebo potlačovanými emocemi. Délka doby hojení záleží na závažnosti původního raného vývojového zranění, na síle prožitého traumatu, na intenzitě automatické obranné reakce a samozřejmě (vůbec nejvíc) na osobním přístupu a ochotě k vnitřní práci u zúčastněných partnerů.

Právě těmto otázkám se mistrným a praktickým způsobem věnuje tato kniha. Vychází z nejnovějších poznatků v oblasti neurovědy, ale je zároveň čtivá, plná empatie, pochopení a povzbuzení. Není bez zajímavosti, že autor sám o první manželství přišel, protože ještě neznal to, co v této knize nabízí. Ve druhém manželství je naopak dlouhodobě šťastný a domnívá se, že za to vděčí právě i svému vlastnímu postupnému přeprogramování starých nefunkčních strategií a přechodu k vědomějšímu neubližujícímu chování.

Tato praktická kniha je určena především těm, kteří se ve svém párovém vztahu právě cítí být nešťastní, ztracení, zmatení nebo osamělí. Pochopení principů citové vazby své i partnera umožňuje nově nahlédnout všechen ten vysilující boj, chaos a bolest. Zároveň kniha jistě poslouží i těm, jejichž vztahy jsou funkční a láskyplné, ale kteří přesto občas zabloudí do manželské či partnerské slepé uličky. Do třetice se kniha může stát i důležitým prostředkem pro práci s párovým terapeutem či poradcem.

Mám opakovanou hlubokou osobní zkušenost, že otevřít téma attachmentu v párové práci – zejména pokud muž a žena usilují o zlepšení svého vztahu, nikoliv o rozchod – téměř vždy znamená obrat žádoucím směrem. Partneři bývají podstatou a silou svých do té doby neuvědomovaných vazebných systémů upřímně fascinováni. Bod obratu přichází, když pochopí a přijmou, že nejsou soupeři, nýbrž spojenci, a že jeden druhému vzájemným pochopením pomáhají narovnávat stará zranění a být si vzájemně společníky a průvodci na této cestě. Pokud takového pochopení nejsou schopni, snáze nahlédnou, že pro ně může být vhodnější se přátelsky rozejít.

Mám radost, že se tato praktická kniha nyní dostává do rukou také českým párům. Nabízí nám možnost stát se odborníky jeden na druhého a v neposlední řadě i na sebe samé.

Eva Labusová

www.evalabusova.cz

duben 2022

Předmluva Harvilla Hendrixe

Soužití v páru je už od úsvitu lidstva primární společenskou strukturou našeho druhu, z níž se vyvinuly širší sturktury jako rodina, komunita, společnost, kultura a civilizace. Zájem pomáhat párům vylepšit kvalitu jejich vztahu je však celkem nový fenomén. V minulosti se dvojicím dostávalo pomoci od jejich rodin nebo společenských institucí, zejména náboženských. Vzhledem k tomu, že to, co se děje doma, rozhoduje i o tom, co se děje ve společnosti, a vzhledem k neustálé přítomnosti konfliktů a násilí mezi partnery i mezi skupinami a kulturami můžeme vyvodit, že tato pomoc nebyla příliš užitečná. Pokud vycházíme z logické premisy, že abychom měli zdravou společnost, musíme mít i zdravé páry (a naopak), potom by „pomoc párům“ neměla být vnímána jen jako nějaký romantický sentiment – a potažmo i profesní dráha některých lidí –, ale jako primární společenská hodnota. To nejlepší, co může společnost sama pro sebe udělat, je propagovat a podporovat zdravé páry a to nejlepší, co mohou partneři udělat sami pro sebe, pro své děti i pro celou společnost, je mít zdravý vztah! Tatkinova kniha nám ukazuje směr. Popisuje a poskytuje konkrétní návody k vytvoření takového intimního partnerství, jež partnerům pomůže přesunout pozorost z potřeb zaměřených na vlastní osobu k potřebám vztahu, a v širším smyslu tak i k proměně celé společnosti.

Tento radikální názor – totiž že proměnou podoby života v páru proměníme celou společenskou strukturu – se formuje teprve v posledních zhruba dvaceti letech. Já tu chci jen krátce nastínit různé podoby života v páru – a od něj se odvíjejícího pojmu „pomoci“ pro páry –, aby si dvojice, jež budou tuto skvělou knihu číst, uvědomily, na jakém místě v historii tohoto primárního vztahu se nacházejí. Rád bych také knihu Rozhodnout se pro lásku zasadil do kontextu.

Informací o tom, jak si páry v pravěku vybíraly svou polovičku a jaké měly vztahy, máme jen málo, avšak takzvaná informovaná představa kulturní antropoložky Helen Fisherové nám nabízí jisté stopy vedoucí k tvrzení, že už před více než 11 000 lety si dvojice za účelem rozmnožování a fyzického přežití vytvářely „párové pouto“. Je přesvědčená, že toto pouto vycházelo z implicitní etické zásady „sdílení“, které sloužilo zájmům a potřebám obou zúčastněných. Jejich role byly přesně dané. Ženy sháněly dříví na oheň, staraly se o děti a sbíraly ovoce, bobule, ořechy a kořínky, o něž se dělily s muži. Muži lovili divokou zvěř, o kterou se dělili se ženami a s dětmi, jež také chránili před jinými muži a před divokými zvířaty. Tyto párové vztahy byly zcela zřejmě sexuální, ale nebyly příliš trvanlivé a pravděpodobně ani příliš intimní. Odhaduje se, že trvaly průměrně zhruba tři roky, do doby, než děti začaly být mobilní. Příslušníci obou pohlaví pak opakovaně vyhledávali a naplňovali další vztahy. Ženy rodily mnoho dětí, které měly různé otce, a muži plodili mnoho dětí, s nimiž velmi pravděpodobně trávili jen málo času a jež jen zřídkakdy uznávali jako své potomky. Většinu dětí tak vychovávali svobodné matky a dočasní otcové.

To vše se změnilo před zhruba 11 000 lety, kdy (podle téhož zdroje) se lovci a sběrači naučili pěstovat plodiny a nahnat zvířata do ohrady a tam je chovat. Už tedy nemuseli hledat potravu, a tak se usadili v malých osadách a vesnicích a vznikl koncept „majetku“, který bylo třeba chránit. To se zpočátku možná týkalo jen zvířat a úrody, ale jelikož ženy a děti rovněž potřebovaly ochranu, rozšířil se tento koncept posléze i na ně. Z malých sociálních skupin vznikaly vesnice, města, a dokonce i říše, čímž se sociální vztahy dostaly na novou úroveň důležitosti. Koncept vlastnictví majetku dal vzniknout ekonomice a to, komu patří děti a koho si posléze vezmou, se stalo zcela zásadní součástí společenských i ekonomických struktur. Tehdy vznikla druhá verze podoby života v páru, takzvané „domluvené sňatky“. Ty neměly nic společného s romantickou přitažlivostí, osobními potřebami nebo vyzrálou láskou. Šlo jen o společenské postavení, ekonomickou jistotu a politické zájmy. Rodiče tedy ve spolupráci s jinými rodiči, obyčejně bez ohledu na jakékoli preference svých synů a dcer, vybrali dětem partnera, který měl vylepšit nebo alespoň udržet společenské a ekonomické postavení rodiny jako celku. Kvalitě vztahu nového páru se věnovalo jen pramálo pozornosti. Očekávalo se, že dvojice bude ctít rodinné hodnoty a schválenou společenskou etiketu bez ohledu na to, jaké k sobě vzájemně chová city, a pokud se jeden z páru prohřešil – opuštěním partnera, nevěrou nebo jiným nečestným chováním –, dostalo se provinilci rady, pokárání a trestu od rodiny a vůdců komunity, tedy od otce, bratrů, stařešinů, představitelů církve. Analýza, pochopení, empatie – nic z toho tehdy ještě nebylo vynalezeno.

Další podoba manželství vznikla v osmnáctém století, kdy v Evropě došlo ke vzestupu demokratických politických institucí, jež tvrdily, že každý má právo na osobní svobodu – a tudíž i právo vzít si člověka podle vlastního výběru. K manželství stále častěji vedla romantická láska, nikoli to, co dětem diktovali rodiče, a tento posun dal vzniknout takzvanému osobnímu neboli duševnímu sňatku, jehož smyslem bylo plnit potřeby osobní a psychické, nikoli společenské a ekonomické. Nicméně do doby, než Sigmund Freud objevil nevědomí a než byly na konci devatenáctého století položeny základy psychoterapie, se jen málo tušilo, že při našich osobních volbách hraje značnou roli nevědomí a že minulé interpersonální zkušenosti významně ovlivňují naše současné vztahy v dospělosti. Díky tomuto objevu došlo k uvědomění, že naši volbu partnera, pokud jde tedy o „romantickou“ volbu, ovlivňuje víc naše nevědomí než racionální preference. Partner, jehož si podvědomě vybíráme, je až znepokojivě podobný – i se všemi svými nedostatky, dokonce obzvláště svými nedostatky – osobám, které nás vychovaly. Potřeby, jež chceme mít splněné v intimních dospělých vztazích – ty, které nám nikdo nesplnil v dětství –, tedy prezentujeme osobám, jež jsou až žalostně podobné lidem, kteří tyto potřeby v našem dětství nenaplnili. Nespokojenost plynoucí z této kruté neslučitelnosti nakonec přispěla ke zvýšené rozvodovosti. U domluvených sňatků byl rozvod v zásadě zakázaný a v manželstvích založených na lásce se od něj ještě donedávna výrazně odrazovalo. Počet rozvodů však rostl, zejména po poválečné populační explozi v padesátých letech minulého století, a tak se zrodily profese manželského poradce a terapeuta. Pomoc párům se rozšířila: kromě tradičních (náboženských a rodinných) zdrojů se do ní zapojila i vznikající profese v oblasti duševního zdraví, jejíž členové měli různé výcviky i různou odbornou způsobilost.

První modely manželského poradenství vycházely z předpokladu, že pár sestává ze dvou nezávislých, autonomních bytostí, které dokážou využít svou schopnost učit se a své kognitivní dovednosti k tomu, aby vyřešily neshody prostřednictvím regulace konfliktu vznikajícího z jejich rozdílnosti. Na základě tohoto předpokladu se pomoc přesunula od rad, pokynů a kárání – tedy metod rodičů a představitelů církve, jež fungovaly před vznikem profesionálního poradenství a psychoterapie – k řešení konfliktů, vyjednávání a řešení problémů. To některým dvojicím, jejichž problémy nebyly tak velké, pomohlo, pro jiné byl ale proces řešení problémů naprostým fiaskem. Tyto páry s většími problémy dostaly radu, aby chodily na hlubinnou psychoterapii, kde si zpracují dlouhodobé osobní problémy nezávisle na svém vztahu, a aby se partneři vzájemně odloučili. Předpokládalo se, že až se zase dají dohromady už zbavení svých osobních neuróz, dokážou si vzájemně plnit potřeby jak současné, tak minulé, a vytvořit uspokojivý a báječný vztah.

Tento model moc dobře nefungoval. Většina partnerů po úspěšné soukromé psychoterapii spíš směřovala k rozvodu, než aby se usmířila. Rozvodovost se vyšplhala k 50 procentům a tam se také posledních šedesát let stabilně drží. Statistiky úspěšnosti manželské terapie jsou rovněž vytrvale stejné, kolem 30 procent – což pro tuto nově vzniklou profesi také není žádná sláva.

V posledních letech jsme přišli na to, že hlavním problémem tohoto modelu je to, že se zaměřil na „jedince“ jako základní jednotku společnosti a na uspokojení osobních potřeb jako cíle manželství. Vzhledem k tomu, že díky demokracii získal koncept jednotlivce politickou realitu a že Freud objasnil strukturu vnitřního já člověka, dává tento pohled smysl. Freuda dovedl k tomu, aby lidské problémy situoval do nitra jedince a vytvořil psychoterapii jako lék na neduhy vlastního já. A jelikož manželské poradenství a párová terapie jsou takové služebnice psychoterapie, dává smysl, aby se manželská terapie zaměřila na léčení jedinců jako na předpoklad k uspokojivému vztahu. Smysl dává i to, že terapeuti předpokládali, že problémem jsou neuspokojené potřeby „uvnitř“ jedinců a že vztahy existují proto, aby tyto potřeby naplnily. Z toho všeho se potom zrodil tento pohled na manželství: Pokud manželství nenaplňuje vaše potřeby, jste ve svazku se špatnou osobou. Na uspokojení svých potřeb ve vztahu máte právo, a pokud k němu nedochází, měli byste vyměnit partnera a znovu se pokusit o jejich naplnění s jinou osobou. Kdybychom to chtěli vyjádřit poněkud hruběji: vaše manželství je o vás a o vašich potřebách, a pokud vám neposkytuje uspokojení, je jeho rozpad ospravedlnitelný bez ohledu na to, jaký dopad to bude mít na druhé, včetně dětí.

Z tohoto pojetí se zrodil fenomén vícenásobných sňatků, rodin s jen jedním rodičem, zničených dětí, „startovacího“ manželství a soužití bez uzavření manželství, stejně jako trend uzavírat sňatek ve stále vyšším věku. A jelikož, jak už jsme uvedli, se kvalita vztahů v páru odráží ve společnosti, zrcadlí se v ní i toto zaměření na vlastní já, takže společnost je plná zneužívání a násilí v nejrůznějších podobách od zakořeněné negativity až po domácí násilí, závislosti všeho druhu, zločin, chudobu a války. Tyto obrovské společenské problémy nelze změnit, dokud se neobjeví jiný pohled na to, jak žít v intimním vztahu.

Já jsem přesvědčen, že se takový nový narativ, který přesouvá pozornost z vlastního já a uspokojování osobních potřeb na vztah mezi dvěma lidmi, začal objevovat v poslední čtvrtině dvacátého století. Už v sedmdesátých letech se na vlastní já začalo nově pohlížet jako na bytostně vztahové a vzájemně závislé a začal se zpochybňovat tehdy panující náhled na já jako autonomní, nezávislé a soběstačné. Tuto změnu paradigmatu podnítili vývojoví psychologové, kteří začali novorozence popisovat jako „společenskou“ bytost již při narození, nikoli jako bytost, která se společenskou stane teprve v pozdějším stadiu vývoje. Začalo se tvrdit, že lidské bytosti jsou ze své podstaty vztahové a vztahově závislé. Ve stejnou dobu začali jiní badatelé zabývající se vztahem mezi rodičem a dítětem říkat, že neexistuje nic jako „jedinec“, existuje jen vztah matka-dítě, takže základem všeho je podle nich vztah, nikoli jedinec. Osamocené a autonomní já bylo označeno za mýtus. Původ problémů tak zastánci tohoto názoru přesunuli z nitra člověka k selhání vztahu „mezi“ pečovateli a jejich malými dětmi. Tyto nevydařené vztahy, tvrdili noví badatelé, jsou zdrojem utrpení duše a jejich náprava vyžaduje zapojení do vztahu, který je protikladem dramatického vztahu mezi rodičem a dítětem v raném věku. A jelikož tito badatelé byli často terapeuti, předpokládali, že optimální nápravu přinese vztah s terapeutem.

V posledních dvaceti letech se tyto poznatky staly tématem nového pojetí manželství a čtvrtou inkarnací manželství, kterou nazývám „vědomé partnerství“. V tomto novém narativu jde o odevzdání se potřebám vztahu, nikoli potřebám vlastního já. Je to nějak takhle: Ve vašem manželství nejde o vás. Jde o manželství samotné; je to třetí realita, jíž se zodpovídáte a za kterou jste zároveň zodpovědní, a pouze tehdy, když zodpovědnosti dostojíte, mohou být vaše potřeby z dětství i vaše současné potřeby naplněny. Pokud pro vás budou potřeby vztahu primární a vaše vlastní potřeby až druhotné, vytvoříte paradoxní efekt, že k naplnění vašich potřeb dojde tak, jak by to nikdy nebylo možné, kdyby pro vás tyto potřeby byly prvotní. Nejde v zásadě o zahojení ran z dětství, jež vlastně ani nemusí být vyléčitelné, ale o vytvoření vztahu, v němž jsou dva lidé spolehlivě a trvale udržitelně empaticky přítomní jeden pro druhého. Toto nové emoční prostředí rozvíjí nové nervové dráhy, které sílí díky milující osobě a nahradí staré toxické dráhy naplněné troskami utrpení z dětství. Život v páru se stává schránkou pro radost z bytí. A protože kvalita života v páru podmiňuje podobu společenské struktury, může rozšíření této radosti z lokálního do globálního měřítka vyléčit velkou část lidského utrpení.

Kniha Stana Tatkina Rozhodnout se pro lásku je podle mě víc než jen doplněk k rozsáhlé literatuře zaměřené na páry. Je to víc než jen brilantní spojení nejnovějšího výzkumu mozku a poznatků teorie citové vazby. Je to příklad nově vznikající literatury vyjadřující nové paradigma života v páru. Nejedná se o nikterak malý počin: tato kniha pomůže párům ve vztahu vzkvétat a odborníkům, kteří chtějí párům pomáhat, umožní pracovat efektivněji. Jelikož sám autor poskytuje těm, kdo jsou na cestě k trvalé lásce, zcela detailní návod, není třeba zde knihu nijak shrnovat. Mluví totiž sama za sebe a vy byste se měli hned pustit do čtení. Váš náhled na to, jak fungovat v intimním vztahu, a názor na potenciál manželství k uzdravení jedince i společnosti se tím navždy změní!

Úvod: Nastavení na lásku

Rozhlédněte se kolem sebe. Žijeme ve velice složitém světě. Množství přístrojů, strojů, techniky a všech procesů, díky nimž fungují, je ohromující. Jen během života lidí, z nichž jsou mnozí ještě naživu, začalo lidstvo považovat za běžné, že může mimo jiné třeba cestovat na druhou stranu světa, že si může okamžitě přehrát, co se stalo kdekoli na zeměkouli, a že může v kteroukoli hodinu vidět kohokoli na jakémkoli místě na světě a hovořit s ním. Všech těchto technických vymožeností si velmi užíváme, ale když se pokazí, zatracujeme je. A ony se samozřejmě čas od času porouchají. Z toho důvodu se obracíme na příručky – od manuálu k autu, abychom zjistili, jak moc máme nafouknout pneumatiky, až po instrukce, z nichž se dozvíte, kolik těsta máte nalít do vaflovače. Možná se nám nelíbí představa, že musíme nahlížet do nějaké příručky nebo že musíme kontaktovat technickou podporu (pokud tedy nejsme úplně v úzkých), ale dokázali bychom opravdu se všemi těmi věcmi dobře zacházet výhradně na základě intuice?

Vztahy jsou také složité. Přesto se do nich často pouštíme s minimem jakéhokoli vedení či podpory a pomoci. Netvrdím, že byste se ve vztahu k partnerovi měli řídit standardním postupem rozděleným do jednotlivých kroků. Ke vztahům nebudeme nikdy dostávat manuál, který by celý proces zautomatizoval. Nejsme roboti. Co u jednoho páru funguje, u jiného se nemusí vůbec osvědčit. Nefunguje ale ani, když se do vztahu vrhnete naslepo, jak to mnohé dvojice dělají, a budete očekávat, že to prostě klapne.

Proto je zapotřebí zasvěceného vedení, které vás bude ve vztahu podporovat.

A co lze v tomto kontextu považovat za zasvěcené? V posledních desetiletích se hromadí fascinující množství vědeckých poznatků a teorií s potenciálem ovlivnit, jaký vztah spolu partneři mají. Patří sem i převratné práce z oborů neurovědy a neurobiologie, psychofyziologie a psychologie. Jsem přesvědčen, že páry mohou z této bohaté studnice poznatků těžit. Možná vám taková myšlenka trochu nahání hrůzu, ale žádné obavy: nechci tu naznačit, že kvůli tomu musíte odejít z práce a vrátit se do školy. Myslím, že uvidíte, že základní teorie jsou docela jasné, když se vysvětlí laickým jazykem.

Stručně řečeno, jsem přesvědčen, že lepší pochopení toho, jak funguje náš mozek – jinými slovy, jak jsme nastaveni –, nám umožní dělat ve vztazích na základě dobré informovanosti lepší rozhodnutí. Vědecké důkazy ukazují, že z biologického hlediska jsme my, lidé, nastaveni převážně k cílům ve své podstatě spíše válečnickým než milujícím. To je ta špatná zpráva. Dobrá zpráva ale je, že podle posledních výzkumů existuje celá řada strategií a technik, které dokážou tyto predispozice zvrátit. V podstatě tedy můžeme přijmout taková opatření, která zajistí, abychom byli primárně nastavení na lásku. Tyto strategie nám mohou pomoci vytvářet stabilní, láskyplné vztahy, ve kterých jsme připraveni úspěšně uklidnit jakékoli konflikty, pokud nastanou.

Proč tedy takové strategie nevyužít? V prvních třech kapitolách této knihy vám představím obecné zásady, které vycházejí z nejnovějších výzkumů a které vám pomohou porozumět, díky čemu může být vztah úspěšný a jak na na tom můžete s partnerem pracovat. V následujících kapitolách jsou tyto zásady rozvedeny pomocí praktických příkladů. Například pokud budete mít na základě poznatků z nejnovějších výzkumů jasnou představu o tom, jaký má váš partner styl vytváření vztahových vazeb, bude pro vás oba snazší spolupracovat a řešit jakékoli případné problémy, které mohou nastat. Tato kniha může v podstatě sloužit jako uživatelská příručka pro porozumění sobě, partnerovi i vašemu vztahu.

Možná při představě uživatelské příručky zvednete pohoršeně obočí. Váš partner přece není žádná věc. S tím naprosto souhlasím. Ta metafora se mi ale přesto líbí, protože vyjadřuje, jakou míru vzájemné odpovědnosti a detailní znalosti vztahu potřebuje pár k tomu, aby byl úspěšný. Vlastně bych navrhoval, aby se nějakou sadou pravidel a zásad ve vztahu řídily všechny páry. Možná si to ani neuvědomují, ale určitou uživatelskou příručku stejně už používají. Mnohé dvojice bohužel mají špatný manuál. A páry v nesnázích mají špatnou uživatelskou příručku vždycky.

Při své práci s páry jsem si všiml, že partneři mívají sklon vytvářet si vlastní teorie o tom, co je příčinou jejich problémů. Dělají to z nouze a zoufalství a z potřeby zjistit proč: „Proč mě to bolí?“ „Proč se cítím ohrožený a nemám pocit bezpečí?“ „Proč tenhle vztah nevyšel tak, jak jsem očekával?“ Partneři se ze všech sil snaží najít na takové otázky odpovědi a jejich odpovědi jim někdy poskytnou okamžitý pocit úlevy („Tak teď vím, proč se to děje.“).

Z dlouhodobého hlediska však tyto teorie obecně nefungují. Nejsou dostatečně přesné, aby mohly vztahu pomoci. Bolesti nezabrání. Naše základní nastavení nezmění. Spoléhání na takové teorie je v konečném důsledku jen jedním ze způsobů jednání naslepo. Nepřesné teorie někdy dokonce pocit bezpečí a spokojenosti v páru ještě více podkopávají. Často se stává, že když se partneři chytají různých zdůvodnění a teorií, vede to namísto ukončení války k vybudování ještě většího opevnění. Poskytuje to partnerům jen víc munice, kterou na sebe navzájem mohou vrhat.

Všiml jsem si, že partnerské teorie jsou téměř vždy ve prospěch vlastního já, nikoli ve prospěch vztahu. Jeden z partnerů například říká: „Hádáme se proto, že on nemá rád stejné věci jako já.“ Druhý zase říká: „Je tak bezohledná; není divu, že se cítím ublíženě.“ Nebo: „Tohle manželství nefunguje, protože on už není ten člověk, kterého jsem si brala.“ V každém z těchto případů je kladen důraz na toho, kdo s danou teorií přišel. Jedním z nejdůležitějších odhalení, jaká lze v páru udělat, je to, že je možné posunout se k provztahovému přístupu. Teorie z této pozice pak znějí spíš takhle: „Máme problémy s dodržováním vzájemných dohod,“ nebo „Děláme věci, které tomu druhému ubližují.“ Aby došlo k tomuto posunu, musí být partneři ochotní zahodit své staré teorie a zvážit nové. Musí být ochotní se přenastavit.

Já osobně jsem se to částeně naučil z vlastní zkušenosti.

Mojí psychoterapeutickou specializací byla po mnoho let práce s lidmi trpícími osobnostními poruchami. Začal jsem se zajímat o včasnou prevenci těchto poruch. Když jsem se v praxi začal zaměřovat více na páry, zjistil jsem, že bych rád již v raných fázích terapie našel způsob, jak předcházet i jejich problémům.

Zhruba v té době přišel jeden z velkých šoků mého života. Rozvedl jsem se se svou první ženou. V období, které následovalo, mě má potřeba pochopit, proč manželství ztroskotalo, vedla ke kreativní posedlosti, jež mě nutila podrobněji prozkoumat vědecké základy vztahů. Měl jsem pocit, že kolegům terapeutům i mně něco uniká, že existuje ještě něco, co by se dalo udělat, abychom párům v nesnázích pomohli. A co bychom mohli udělat v dřívějších fázích jejich vztahu. Své manželství jsem sice zachránit nedokázal, ale mohl bych se snažit víc, abych zabránil neúspěchu ostatních… a možná i vlastnímu neúspěchu v budoucnosti.

Nakonec jsem našel několik klíčových oblastí výzkumu, které by podle mého názoru mohly ukázat, v čem spočívá rozdíl mezi úspěchem a neúspěchem ve vztazích. Nehovořím tu o výzkumech, které bych prováděl já sám; byly to obory, jež jsem zde už zmiňoval a které v posledních desetiletích zaznamenaly obrovský skok kupředu. Čím víc jsem studoval nejnovější poznatky a pozoroval, jak se denně projevují v mé ordinaci, tím víc světýlek se mi v hlavě rozsvěcelo. Uvědomil jsem si, že tyto cenné poznatky zatím nikdo nesyntetizoval a nezaměřil tuto syntézu na dospělé páry. Terapeuti pracující s dvojicemi dosud nezačali spojovat nesourodé střípky poznatků z jednotlivých věd. Byli vlastně tak trochu jako pracovníci technické podpory, kteří vycházejí ze zastaralých manuálů. Jejich rady nemohly přesáhnout hranice staré příručky. Nabyl jsem přesvdčení, že nejdůležitější, čemu mohu věnovat svůj čas a energii, je nalézt spojnice mezi těmito oblastmi výzkumu a využít je v klinické praxi.

Jednou z těchto oblastí výzkumu je neurověda, která se zabývá lidským mozkem. Ta, jak jsem zjisttil, nám poskytuje fyziologický základ pro pochopení našich silných a slabých stránek včetně těch, jež řídí naše vztahy. Já osobně jsem například úplně beznadějný v matematice; matematické schopnosti řídí mnohé části mozku, třeba intraparietální sulcus. Moje práce naštěstí nezávisí na mých matematických schopnostech, a nezávisí na nich ani mé vztahy se ženou a s dcerou. Avšak moje schopnost číst ve tvářích, rozeznat emoce a sociální signály (což má na starosti pravá mozková hemisféra), to je úplně jiná věc. Kdybych byl slabý v této oblasti, přišel bych o práci a možná (opět) i o manželství. Jak uvidíme v druhé kapitole, některé části mozku nás předurčují k tomu, abychom hledali především bezpečí. To může ve vztahu způsobit spoušť, pokud se nenaučíme používat vyvinutější části mozku k tomu, abychom toto nastavení překonali a nad primitivními částmi převzali kontrolu.

Druhou oblastí výzkumu je teorie citové vazby, jež vysvětluje naši biologickou potřebu citově se připoutat k druhým osobám nebo s nimi vytvořit pouto, a to už od našich nejranějších vztahů. Naše rané zkušenosti vytvářejí plán s instrukcemi, který se uloží do tělesné paměti a stává se součástí našeho základního vztahového nastavení – pocitu bezpečí a jistoty. Stručně řečeno, někteří jedinci se ve svých vztazích cítí naprosto jistě a bezpečně, zatímco jiní jsou nejistí. Nejistota nás může vést k tomu, že partnerovi zůstáváme vzdálení nebo že jsme obecně vůči vytváření vztahů ambivalentní. Jak ale uvidíme ve třetí kapitole, kdykoli se tato nejistota projeví, bude na vztah působit zákeřně, pokud se nepokusíme dysfunkční sklony získané v raném dětství přenastavit.

Třetí oblastí výzkumu, jež se mi zdála fascinující a užitečná, je biologie studující lidské vzrušení. Když slyšíte slovo vzrušení, možná vás ihned napadne nejprve sexuální vzrušení. Já tu však mám na mysli obecnější význam slova vzrušení: naši momentální schopnost řídit svou energii, bdělost a připravenost k akci. V kontextu párů výzkumy v této oblasti naznačují, jak můžeme jako partneři zvládat vzestupy a pády toho druhého. Nekontrolovatelným změnám nálad a pocitů partnera nemusíme zůstávat vydaní na milost a nemilost. Jako kompetentní manažeři našich partnerů se můžeme stát experty na to, abychom se vzájemně posouvali, přemísťovali, motivovali, ovlivňovali, uklidňovali a inspirovali.

Tato kniha vychází ze všech těchto oblastí výzkumu. Posledních deset let syntetizuji myšlenky z těchto oborů a integruji je do své terapeutické praxe. Říkám tomu psychobiologický přístup. Při své práci jsem si uvědomil, že tento přístup je cenný nejen pro páry, které přišly na terapii; může z něj mít prospěch každý, kdo je v nějakém vztahu, plánuje do nějakého vstoupit nebo v to zatím jen doufá.

A v první řadě z tohoto přístupu těžím já. Všechna ta těžká práce, kterou jsem odvedl, vydláždila cestu mému současnému manželství, v němž jsem nalezl a poprvé si mohu užívat bezpečnou, fungující rodinu. Tento vztah se stal jakýmsi zlatým standardem, podle nějž jsem mohl testovat a poměřovat zásady popisované v této knize.

Jak jsem již zmínil, mnohé páry se snaží najít zdůvodnění svých problémů. Přesto jsou teorie a odůvodnění, s nimiž přicházejí, obvykle nesprávné. Jsem přesvědčen, že přístup, který zde nabízím já, to může změnit. Stručně řečeno vám pomůžu využít sílu vašeho mozku a mozku vašeho partnera, abyste se zaměřili na lásku, nikoli na válku, a to vědecky podloženým způsobem. V této knize představuji deset hlavních zásad, jež vám ukáží, jak se vyhnout běžným nástrahám, které tolik vztahů brzdí nebo rozkládají. Jsou to tyto principy:

• Vytvoření párové bubliny partnerům umožňuje, aby si vzájemně poskytovali jistotu a bezpečí.

• Partneři se mohou milovat a vyhýbat se válce, když jsou části mozku, které usilují o získání jistoty, v klidu.

• Partneři mezi sebou mají vztah primárně jako kotvy (jistě připoutaní), ostrovy (nejistě vyhýbaví) nebo vlny (nejistě ambivalentní).

• Partneři, kteří jsou experty jeden na druhého, vědí, jak se navzájem potěšit a uklidnit.

• Partneři, kteří jsou hodně zaneprázdnění, by si měli vytvořit a dodržovat večerní a ranní rituály a také rituály při opětovném shledání, aby na sebe zůstávali napojení.

• Partneři by pro sebe navzájem měli fungovat jako primární osoby, za kterými vždycky jdete.

• Partneři by měli zabránit tomu, aby ve vztahu k lidem z vnějšku byl ten druhý pátým kolem u vozu.

• Partneři, kteří spolu chtějí zůstat, se musí naučit dobře se hádat.

• Partneři mohou vzájemnou lásku kdykoli znovu rozdmýchat prostřednictvím očního kontaktu.

• Partneři mohou minimalizovat stres toho druhého a optimalizovat vzájemně své zdraví.

Tyto principy vycházejí z nejnovějších vědeckých poznatků, ale dovolte mi znovu zdůraznit: není třeba rozumět všem odborným aspektům vědy, abyste tyto zásady pochopili. To jsem za vás udělal já. Snažil jsem se navíc ze všech sil, aby byly zábavné a příjemné. Slibuji, že vás neuspím vědeckým žargonem. Jak už jsem řekl, život je i tak dost složitý. Pokud je pro tuto dobu něco typické, pak je to možná naše schopnost převzít komplexní poznatky vědeckého výzkumu a plynule a efektivně je aplikovat v našem každodenním životě, abychom lépe porozuměli sami sobě a mohli lépe milovat.

Součástí každé kapitoly jsou cvičení, která vám pomohou aplikovat v praxi konkrétní zásadu, o níž se v kapitole píše. Většinu cvičení si můžete udělat sami, nebo je můžete dělat s partnerem. Vlastně je to trochu paradoxní. Důležitou premisou této knihy je, že u spokojených párů se vyskytuje vysoký stupeň blízkosti a sounáležitosti. Přesto si většina lidí čte knihy – dokonce i knihy o vztazích – o samotě. Proto vám doporučuji, abyste se tomuto trendu vzpeřeli. Sdílejte to, co je v této knize, se svým partnerem. Budete z ní tak mít mnohem větší užitek.

Kapitola první /
Párová bublina: Jak si vzájemně zajistit pocit bezpečí a jistoty

Kdo z nás se nechce cítit milovaný? Kdo nechce mít konečně možnost být jen tak sám sebou, cítit, že o něj někdo pečuje, stará se o něj, ctí ho a chrání ho? O tohle se lidé snaží už od doby, ze které máme první dochované záznamy. Jsme společenští tvorové. Potřebujeme druhé lidi.

Některým z nás dokážou poskytnout úlevu rodiče nebo sourozenci nebo bratranci a sestřenice či jiní členové rodiny. Někteří se obracejí na přátele či na kolegy. Jiní utečou k drogám a alkoholu či dalším látkám nebo aktivitám, díky nimž mají pocit, že žijí, že o ně někdo stojí, jsou díky nim spokojení a získávají úlevu a zklidnění. Někteří z nás se rozhodnou pro semináře osobního růstu, nebo dokonce vyhledají psychologickou léčbu. Další se zaberou do práce nebo se zaměří na své koníčky. Všichni ale tak či onak – za využití zdravých, prospěšných nebo méně příkladných prostředků – hledáme svou bezpečnou zónu.

Tato touha po nalezení bezpečné zóny je jedním z důvodů, proč vytváříme páry. Nicméně partnerům – ať už v milostném vztahu, nebo v oddaném přátelství – se často nepodaří používat druhého jako obhájce a spojence proti všem nepřátelským silám. Nevidí příležitosti, kdy mohou být jeden pro druhého domovem, vytvořit bezpečné místo, kde se člověk může uvolnit a cítit, že je přijímaný, chtěný, že ho někdo ochraňuje a stará se o něj. Toto vidím u párů, které přijdou na terapii, dost často. A nezřídka je právě to důvodem, proč se rozhodli vyhledat profesionální pomoc.

Vztah na prvním místě

Jenny a Bradley byli těsně před rozchodem. Ani jeden z nich nechtěl vztah ukončit, ale pořád se mezi nimi děly ošklivé věci, ze kterých se obviňovali navzájem. Začali spolu chodit už v prvním ročníku a teď měli těsně před ukončením vysoké školy. Oba chtěli uzavřít manželství a mít děti.

Jennyina rodina bydlela na východním pobřeží nedaleko univerzity, kde oba studovali. Jenny měla s rodinou blízký vztah, hlavně tedy s matkou, se kterou denně mluvila. Bradley pocházel ze západního pobřeží, kde žila i jeho rodina. Kvůli velké vzdálenosti cestoval domů jen jednou ročně a Jenny bral vždycky s sebou. Jenny se během těchto návštěv cítila zanedbávaná, přestože Bradleyho otce zbožňovala. Bradley rád chodil na večírky a bavil se s přáteli, přičemž nechával Jenny, aby se sama bránila výpadům jiných mužů a – podle jejího názoru – nudným rozhovorům s dívkami, které Bradleyho přátelé pozvali na rande. Zdálo se, že si Bradley nikdy nevšiml, jak je Jenny při takových příležitostech nespokojená, ale každopádně pociťoval její nazlobenou odtažitost poté.

Jejich rozhovory probíhaly asi takto:

„Tohle děláš vždycky!“ říká Jenny. „Přivedeš mě někam a pak mě tam necháš stát, jako bych neexistovala. Nechápu, proč se vůbec obtěžuješ mě tam brát!“

Bradleyho reakcí je defenzíva. „Já už mám těchhle rozhovorů dost. Chováš se směšně. Já jsem nic špatného neudělal!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozhodnout se pro lásku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.