Synchronicita

Aleš Pitzmos

Carcosa

Kroměříž, 2022

Tento příběh je fikce. Všechna jména, postavy, místa a děje si vymyslel autor a jejich podoba s reálnými osobami či událostmi nebo institucemi a místy je čistě náhodná.

© Aleš Pitzmos, 2022

Ilustrace na obálce a grafická úprava obálky © Jiří ARBE Miňovský, 2022

© Carcosa – Tatiana Žáčková, 2022

ISBN 978-80-88243-67-0 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-72-4 (ePub)

ISBN 978-80-88243-73-1 (Mobi))

Všechna práva vyhrazena!

„O zlu se musí přemýšlet stejně intenzivně jako o dobru.“

Carl Gustav Jung

Prolog

Červený

USA, Boston, červenec 1969

Clarke Grenville držel v rukou mrtvé štěně, zatímco Izzy odváděla pryč jejich hystericky naříkající dceru. Opodál nešťastně kňučela Hester, fenka zlatého retrívra. Trhalo mu to srdce.

Vlastně si nikdy nepřál, aby zabřezla a povila štěňata. To jejich dcera, jejich sladká Laura, po tom toužila. A on jí to nemohl odepřít. Stejně jako když na její naléhání před lety Hester koupili. On sám k psům nikdy vztah neměl. Mohla za to nešťastná událost z dětství, kdy ho napadl německý ovčák ze sousedství. Samozřejmě, vina byla i na jeho straně, neměl se vplížit na McKennovu zahradu a krást tam jablka (jablka velká jako pěst dospělého!), ale to obrovské psisko po něm nemuselo skočit a zle mu potrhat paži. Dodnes na ní měl jizvy po zubech té bestie.

Grenville se už několikrát přistihl při tom, že si ji ve chvílích, kdy je poblíž Hester, bezděčně tře.

Nebál se jí. Nebál se žádných psů. Z toho už dávno vyrostl. Jen se vedle nich prostě necítil dobře.

Když Hester potratila, když se její děloha proměnila v seschlou věc, co vyplivuje mrtvá štěňata jako podavač tenisové míčky, jedné jeho části se ulevilo. Té druhé, té, co bezmezně miluje Lauru, té, co by jí snesla všechno na světě, z toho však bylo na zvracení.

V jídelně náhle zazvonil telefon; Grenville sebou trhl, tak moc měl našponované nervy.

Uslyšel klapot Izzyiných podpatků, když ho šla zvednout.

Balil mrtvá štěňata do novin, papír byl brzy nasáklý krví a slizem. Když ve vzduchu ucítil kovově nasládlý pach, znovu se mu zhoupl žaludek.

„Miláčku!“

Izzy nakoukla do haly. I přesto, že zněl její hlas neutrálně, poznal, že je nervózní. Mohl za to tik v jejím pravém oku; byl sice drobný, ale jemu neušel. Nikdy mu nic neušlo.

„Ano?“ houkl v odpověď.

První štěně skončilo v plastovém kýblu.

„Volají z práce. Prý je to důležité.“

Vždycky, když jeho šéf volal, to bylo důležité.

Povzdechl si. Měl mít celý den volno, užít si ho s rodinou. Užít… vzhledem k ranním událostem to byla opravdu ironie.

Život je jako kojenec, napadlo ho. Nikdy nevíte, kdy se podělá.

Chtěl být dnes tedy alespoň oporou: pro Izzy, ale zejména pro Lauru. A místo toho ho otravuje jeho zabedněný šéf. V podstatě to byl už kolorit.

Druhé štěně skončilo v kýblu.

„Už jdu!“ zavolal do haly. „Ať chvíli počká!“

Izzy zastrčila hlavu zpátky.

Když byla všechna mrtvá štěňata v kýblu, začal novinami stírat krev z dlaždiček. Bylo jí tolik! Brzy byly celé promáčené. Vzal si další dvojlist, dělal to pečlivě, systematicky.

Hester pronikavě kňučela, měl chuť tomu psisku novinami zacpat čumák. Jen tak tak se ovládl.

Hodil noviny do kýble ke štěňatům. Později to všechno zakope na zahradě.

Cestou do jídelny se ještě zastavil v koupelně a opláchl si ruce, na nichž ulpěly pozůstatky potratu. Upravil si košili, kterou na sebe jen spěšně hodil, když spěchal dolů, přivolaný Hesteřiným bolestným vytím a kňučením.

„Clarku!“ naléhala na něj Izzy.

Vždycky to bylo důležité. Pekelně důležité.

Zamířil do jídelny a převzal od ženy telefon. „Grenville,“ ohlásil se škrobeně.

„Já, do hajzlu, vím, že jsi to ty, Clarku. A ty zas víš, že to jsem já. Tak proč se musíš představovat příjmením?“

Grenville spolkl nadávku.

„O co jde?“ zeptal se místo toho.

„Máme ho.“

„Máte koho?“

„Červeného.“

Grenville ucítil, jak se mu zježily chlupy v zátylku. Dobře, tohle bylo OPRAVDU důležité.

„Řekni mi to ještě jednou,“ zachraptěl. Protože tomu nemohl uvěřit.

„Máme Červeného,“ zopakoval jeho šéf mrzutě.

„Jste si jisti, že je to on?“

Hlas v telefonu – patřil jeho nadřízenému z CIA, Patricku Mahoneymu – mírně přeskočil. „Na osmdesát procent.“

Grenville vydal z hrdla táhlý povzdech. Muž, jemuž přezdívali Červený, byl jako duch. Vždycky, když už si mysleli, že ho mají nadosah, jim nějakým zázrakem unikl: jako by snad uměl předpovídat budoucnost či co. Grenville nemohl uvěřit, že by se jim ho konečně po všech těch letech podařilo polapit. Ale stalo se.

„Kde je?“

Mahoney mu nadiktoval adresu. Bylo to staré skladiště v Cambridge, městě sousedícím s Bostonem, od Velké hospodářské krize v třicátých letech prakticky opuštěné. Potom hovor skončil.

Grenville ještě chvíli hypnotizoval sluchátko. Nakonec ho zavěsil do vidlice.

Nakoukl do kuchyně. „Musím pryč.“

„Jistě že musíš,“ pronesla jeho žena nevzrušeně; opět mu však neušel tik v jejím pravém oku.

„Postaráš se…“

„Ano.“

Izzy byla silná žena. Proto se do ní taky zakoukal. A proto ji tak miloval.

Vyběhl do patra a rychle na sebe hodil oblek. Cestou zpátky se ještě zastavil v Lauřině pokoji. Myslel si, že děvčátko bude ležet na posteli s nebesy (vlastnoručně ji pro svou princeznu vyrobil) a svůj žal bude vpíjet do polštáře (který pro změnu ušila Izzy). Že jakmile tam vstoupí, bude se do všech jeho pórů vpíjet bezmezný dětský žal, jímž bude pokojík prosycený.

Překvapilo ho, když spatřil Lauru u velkého francouzského okna, které dovnitř vpouštělo kradmé ranní paprsky. Seděla na parapetu a koukala se ven.

Grenville vkročil dovnitř. Jakmile to udělal, věděl, že je něco špatně, jen zatím netušil co.

Pokusil se ten pocit ignorovat, byť to bylo těžké; ze zaměstnání byl zvyklý spoléhat na své instinkty. Nejednou mu to zachránilo život.

Zamířil za dcerou. Ani se na něj nepodívala, dál civěla z okna, jako by byla zhypnotizovaná něčím, co je venku.

„Lauro,“ zašeptal.

Nic. Pohled přimražený k okenní tabuli. Ztuhlá ramena.

„Zlatíčko…“

„Říkal to,“ zašeptala. „Říkal, že se to stane. Že umřou.“

„Kdo umře?“

„Ta štěňátka. Říkal to.“

Byla v těžkém šoku. Přidřepl k ní a vzal ji kolem ramen. Její slzy mu zmáčely rameno obleku, ale… k čertu s tím. A k čertu s časem. Měl už být na cestě, ale dcera byla důležitější. Důležitější než celá podělaná CIA.

Ještě před deseti lety to bylo jinak. Grenville byl kariérista – stejně jako Mahoney. Služba byla jeho životem, jeho vášní. To, co dělal, dělal pro Strýčka Sama, pro pruhy a hvězdy… a pak… pak potkal v jednom baru na předměstí Izzy. A jeho život se změnil. Jeho středobod se změnil.

Přál Mahoneymu, aby to taky jednou zažil.

„Říkal to,“ opakovala stále Laura a chvěla se mu v náručí.

„Kdo to říkal, srdíčko?“

Měl vyslýchat Červeného, a místo toho vyslýchá dceru…

„On.“

„Kdo on?“

Odtáhla se od něho – pohled mu opětovaly uslzené oči – a ukázala ke své posteli. Grenville se otočil. Už věděl, co bylo špatně. Nad lůžkem viselo několik dětských kreseb, zřejmě namalovaných během noci anebo dnes ráno, protože včera večer tam nic z toho ještě nebylo.

Věděl to. Když dcera usínala, předčítal jí o Petru Panovi a Wendy. Jeho dcerka si nejvíc zamilovala vílu Zvonilku, zbožňovala ji. Vzpomněl si, že mu jednou řekla, že by si také přála být vílou. Opravdu se snažil plnit jí její přání – toto však nemohl.

Soustředil se na kresby visící na stěně: na první byla sova. Alespoň nejdřív si myslel, že je to sova. Mělo to křídla, velké oči, ale tělo… tělo bylo nezvyklé, protáhlé, skoro lidské, řekl by. Zaměřil se na druhý obrázek. Byla to nějaká stavba, celá v plamenech. Okna měla zatlučená, mezi prkny však spatřil trčící ruce.

To bylo ještě podivnější. Kde se uvnitř dceřiny mysli vzal takový děsivý výjev?

Podíval se na poslední obrázek: Byla tam nějaká velká krychlová budova, z níž trčel červenobílý komín, nejspíš továrna.

„On to říkal,“ brebentila Laura a ukazovala na tu podivnou sovu-muže. „On to říkal. Šeptal mi to, když byl venku za oknem.“

Grenville z něho vyhlédl, čelo se mu krabatilo vráskami. Paprsky ranního slunce ozařovaly jen zahradu, altán v jejím rohu, stružku, která jí protékala a dělila ji na dvě části. Že by v noci pronikl na jejich pozemek nějaký bezdomovec a vystrašil mu dceru?

Bylo to možné, i když nepravděpodobné.

Věděl by o tom. Slyšel by toho zmetka, kdyby se nahoru škrábal po okapu. Byl si tím jistý.

„Bude to dobré,“ řekl dceři a jemně ji políbil do vlasů. „Hester žije… a možná… možná bude mít další štěňátka. Odpoledne ji zavezeme k veterináři. Podívá se na ni.“

Hleděla na něj svým modrým pohledem, ale v koutku oka číhalo cosi divného. „Ne,“ zašeptala. „Hester už nikdy nebude mít štěňátka. Svět pro ně není dobrý. Svět je zlý.“

„Tak to není, zlatíčko.“

Byla to lež. Samozřejmě. Grenville to dobře věděl. Ale přál si, aby Laura, jeho hvězda, jeho slunce, žila v té lži co možná nejdéle.

S dcerou se rozloučil, krátce se ještě zastavil v kuchyni, kde řekl Izzy, co se právě dozvěděl. Věřila, že je Laura v šoku. Stejně jako on. Jen doufal, že to nebude horší, že ji nebude muset vzít k dětskému psychologovi.

Nastoupil do svého Buicku Wildcat, který stál zaparkovaný před garáží, a vyrazil příměstskou čtvrtí do centra Bostonu. Byla sobota, takže ulice nebyly tak přeplněné jako touhle dobou ve všední dny. Cesta tedy trvala poměrně krátce.

Brzy už na něj mrkalo černé oko tunelu, jímž podjede řeku Charles, oddělující Boston od Cambridge, které leželo na jejím severním břehu.

Zapnul rádio.

„Dnes je 19. července. Čeká nás krásný slunný den, teploty v Nové Anglii budou atakovat třicet stupňů Celsia. Ideální počasí na to, vyrazit někam na výlet, například na Cape Cod, co říkáte? A někde vysoko nad našimi hlavami je velitelský modul Apolla 11 Columbia a v něm stateční američtí astronauti Armstrong, Aldrin a Collins, kteří míří vstříc historické metě v dějinách lidstva, k přistání na Měsíci.“

„Parchant,“ zavrčel Grenville, tvář mu však prosvětlil úsměv.

Znal Neila Armstronga. Studovali spolu na Purduově univerzitě v indianském West Lafayette (Grenville pocházel z nedaleké Attiky, do Bostonu ho před lety zavála práce). Dokonce byli blízkými přáteli – a to se nezměnilo ani po úspěšném ukončení studií. Společně prožívali i to, když Neilovi zemřela jeho malá dcera na mozkový nádor.

Netušil, co by dělal, kdyby se něco podobného stalo Lauře… A ani na to nechtěl myslet.

Neil se z toho dostal. Byl to sakra tvrdý chlap. Zasloužil si přistát na Měsíci. Rozhodně.

V rádiu začali hrát Sinatru, černé oko tunelu pohltilo buick, kolem se míhala světla, umístěná vysoko na jeho stěnách. Grenville pevně svíral kožený volant, sledoval ubíhající vozovku, stigmatizovanou žlutou dělicí čárou, a protijedoucí auta.

KRRRRR KRRRR KRRRR.

Z reproduktoru rádia se náhle ozval nějaký pazvuk: zalezl Grenvillovi do uší, bobtnal mu v hlavě, rostl tam a nadouval se. Dostal neodbytný pocit, že mu hlava praskne, pokud s tím rychle něco neudělá.

Na okamžik se přestal soustředit na řízení, mezi palec a ukazováček uchopil ladicí knoflík a snažil se opět navolit stanici. Nepodařilo se mu to, pazvuk však konečně utichl.

Odfoukl si úlevou.

Vzhlédl – a zjistil, že se najednou nachází v jícnu temnoty.

Byla všude kolem jeho buicku: už nebyl žádný tunel, žádná světla na jeho stěnách, žádná protijedoucí vozidla, jen černočerná bublina definitivní nicoty, co ho obklopovala.

Tiše zaklel.

Vůz stále jel, ručička na tachometru ukazovala padesát mil v hodině, ale Grenville absolutně nevěděl kam. V hlavě se mu míhala jedna naléhavá myšlenka za druhou. Co když se střetne s vnitřní stěnou tunelu a havaruje? Anebo přejede přes dělicí čáru (kterou v záři reflektorů vozu sotva viděl) a napálí to přímo do protijedoucího auta?

Chtěl šlápnout na brzdu, pak mu však došlo, že to také není dobrý nápad: kdyby jel někdo za ním, nemusel by ho v té pekelné a olejovité tmě zahlédnout a vrazil by do něj.

KRRRRR KRRRR KRRRR.

Rádio opět vydalo ten zvuk, který mu drásal mozek, zadíral se do něj jako řeznický hák do masa.

Střelil po něm nepřátelským pohledem – když ho opět ukotvil na předním skle, zjistil, že před ním opět ubíhá vozovka, v dáli dokonce viděl vyústění tunelu.

Co se to, kruci, stalo? bleskla mu hlavou znepokojivá myšlenka.

Odpověď neexistovala. Visela někde ve hvězdách, k nimž právě míří jeho dávný kamarád Neil.

Vyjel do volné městské krajiny, míjel Massachusettský technický institut poblíž Kendall Square a Harvardovu univerzitu. V autě se opět dalo volně dýchat.

Šok.

Laura byla v šoku. A nejspíš i on, byť to bylo nepravděpodobné. Prošel tvrdým výcvikem. Máloco ho rozhodilo, pokud vůbec něco. Že by nad ním měly ty psí mrtvolky takovou moc?

Vyhnal tyto myšlenky z hlavy. Měl před sebou důležitý úkol. Musí se na něj plně soustředit.

Když zaparkoval vůz u starého rozpadajícího se skladiště, Mahoney už tam na něj čekal, rysy ve tváři napjaté. Na sobě měl oblek bez nejmenší poskvrnky, polobotky vypulírované, v koutku úst drtil doutník.

„Sakra, Clarku,“ vyštěkl, když Grenville zabouchl dveře buicku. „Víš, kolik je hodin?“

„Promiň,“ zamumlal tázaný. „Musel jsem doma hasit jeden požár.“

Mahoney na něj chvíli zíral, oči mhouřil podrážděním, což nikdy nevěstilo nic dobrého. Tentokrát se naštěstí ovládl. „Proto nemám rodinu,“ zavrčel nakonec.

Vyrazili přes makadamovou plochu ke starému skladišti. Nevlídně na ně shlíželo, nespokojené, že se někdo opovážil narušit jeho věčnou dřímotu. Agenti, kteří u něj hlídkovali, otevřeli křídla zrezivělých vrat. Uvnitř skladiště panovala tma, říznutá jen občas pruhem světla, které dovnitř pronikalo skrz porušenou část střešní krytiny.

„Je tam všechno nachystáno?“ pohlédl Grenville úkosem na Mahoneyho.

„Všechno, co obvykle potřebuješ. Jak dlouho to bude trvat?“

„Hodinu. Možná dvě.“

Grenville vešel dovnitř a skladiště nad ním uzavřelo svou zrezivělou náruč. Když agenti přibouchli obě křídla dveří, chvíli u nich ještě vyčkával, než se jeho oči přizpůsobí světelným podmínkám okolního prostoru.

Nejdřív začal rozeznávat staré, místy se rozpadající dřevěné bedny, tvořící uličku vedoucí do nitra budovy, poté spatřil kovový rozkládací stůl a dvě židle na jejím konci. Jedna z nich byla obsazená: seděl na ní postarší muž v džínsech a kárované košili s vyhrnutými rukávy, na hlavě mu spočíval lněný pytel. Měl spoutané nohy a ruce.

Grenville k němu pomalu vyrazil.

Červený.

Tohle je Červený.

Tak dlouho jim unikal, tak dlouho se skrýval. A konečně, konečně ho dostali.

Zastavil se dva metry od něho. Vlastně má ten muž štěstí, že ho našli právě oni. Protože kdyby to byl někdo jiný… no, nedopadl by právě dvakrát nejlíp.

Grenville přešlápl z nohy na nohu, váhal. To u něj nebylo typické. Ale bylo to pochopitelné. Dnes toho prožil tolik: Hesteřin potrat, konec pátrání po Červeném (trvalo více než dvacet let), ten prazvláštní zážitek v tunelu pod řekou Charles.

Konečně se odhodlal k tomu, aby tomu muži sejmul z hlavy pytel.

Byl to pohledný padesátník, na tváři měl prošedivělý plnovous (takže vzhledem k jeho oblečení mohl být považován za dřevorubce), v očích mu plála inteligence. Na rukou (díky té vyhrnuté košili viděl dobře jeho předloktí, zřejmě se o to postarali agenti, kteří ho zajali) měl pokožku zjizvenou dávnými popáleninami.

Muž mlčel. Protože měl v ústech roubík.

Grenville povolil řemínek. Červený roubík ihned vyplivl.

Nic neřekl, žádný vodopád výhrůžek se nekonal, jen propaloval Grenvilla pohledem. Ten mu jej oplácel, v hlavě si sumíroval vše, co o tomto muži ví. Tedy alespoň co si myslí, že o něm ví.

„Zdravím vás,“ řekl nakonec. „Pane Bachu, pane Niederle, pane von Steine, pane Levy, pane Smithi anebo jak si teď vůbec říkáte.“

„I já vás, pane Grenville.“

Trhl sebou. Jak zná Červený jeho jméno? Byl někdo z agentů, anebo samotný Mahoney tak neprofesionální, že by ho prozradil? Pochyboval o tom. Tak jak, hergot…

„Oni mlčeli,“ promluvil znovu Červený, jeho hlas byl klidný, vyrovnaný, měkký příjemný baryton. Způsobem výslovnosti připomínal kněze anebo učitele, muže zvyklého mluvit, podávat výklad.

Samozřejmě.

Grenville si uvědomil, že s ním Červený hraje nějakou psychologickou hru, snaží se získat převahu, zmanipulovat ho. Raději ho ignoroval, popadl kufřík, který stál u nohy stolu, položil ho na desku a odcvakl zámky.

„Budete mě mučit?“ zajímal se Červený; tón jeho hlasu byl neutrální, bez jediné stopy emoce.

„Přál byste si, abych to dělal?“

Červený vyloudil na tváři malý úsměv. Neodpověděl však.

Grenville otevřel kufřík. Nacházel se v něm polygraf, detektor lži. Začal k němu Červeného připojovat. Muž se nijak nebránil, jen na něj pobaveně hleděl.

Když byl Grenville hotov, usadil se naproti Červenému. Přístroj už běžel.

„Vaše jméno?“ otázal se Červeného.

„František Niederle,“ odpověděl tázaný.

Grenville se podíval na přístroj. Žádné extatické škrábání o papír. Muž nelhal – alespoň tedy dle polygrafu.

„Odkud pocházíte?“

„Z Egeru. Z Chebu. Československo.“

Opět dle přístroje pravdivá odpověď.

Chtěl položit další otázku, Červený ho však přerušil. „Řekněte mi, pane Grenville, jaké bylo vaše dnešní ráno? Nepřichomýtl jste se náhodou k nějakému nevydařenému porodu, nedržel v rukou mrtvolku?“

Grenvillovi připadalo, jako by do něj udeřil blesk. Setkal se s ním v oblasti hlavy, proběhl celou jeho nervovou soustavou a opět ho nohama opustil, při tom však způsobil neodvratnou paseku na všech jeho tkáních.

„Máte dceru?“ pokračoval Červený nemilosrdně. „Nekreslí? Neviděla něco podivného před vaším domem? Nepromlouvalo to k ní?“

Grenville vyletěl z židle, přiskočil k Červenému a povalil ho na zem. V té chvíli spadl z desky stolu přístroj, k němuž byl vyslýchaný připojený, a rozbil se o betonovou podlahu. Stál několik tisíc dolarů. Strhnou mu to z platu, možná ho i suspendují. Grenvillovi to však bylo jedno.

Nyní mu v hlavě pulzovala jedna jediná otázka.

„Jak to všechno víš! Jak to, kurva, víš? Ty sleduješ moji rodinu, šmejde?!“

Jen co tato slova vyřkl, přišlo mu to absurdní. Vždyť Červeného už ráno zajali agenti CIA. Nemohl být u jejich domu. Ani náhodou. Samozřejmě, mohl tam hlídat nějaký jeho komplic, ale stejně by to neměl Červenému jak sdělit.

Byla to záhada. Záhada, která se jako vývrtka zavrtávala Grenvillovi skrz temenní kost do mozku. Chtěl ji vytáhnout, než se dostane příliš hluboko, než ho připraví o příčetnost.

„Řeknu vám příběh,“ zachraptěl Červený, ležící na zemi. „Pokud mi tedy uvolníte krk.“

Až nyní si Grenville uvědomil, že mu ho svírá v medvědím stisku. Povolil ruku. „Příběh?“ vyplivl to slovo. Hnusilo se mu. Děsilo ho. Přesto však potřeboval znát odpovědi.

„Víte o mně všechno,“ začal Červený. „Alespoň si to myslíte. Ale není to všechno. Vůbec netušíte o událostech, co se mi přihodily v Protektorátu Čechy a Morava, na Lipnici, kde jsem působil v letech 1942 a 1943 jako učitel na tamější měšťance. Ani nevíte, co to byl der Zauberstein. Dali si tu práci, abyste se to nedozvěděli. Všechno zničili, všechno spálili dávno před koncem války. Tak moc to bylo nebezpečné. A děsivé. I pro Hitlera a jeho pohůnky.“

Grenville se uchechtl. Přišlo mu to absurdní. To se ho snaží Červený vyděsit nějakými kejklemi?

Postavil židli, vytáhl ho na nohy a usadil ho.

„Proč byste mi to vůbec říkal?“ obořil se na Červeného.

„Protože už tu probíhají synchronistické procesy. Jste součástí řetězce akauzalit, vy i vaše rodina. Ten řetězec někam vede, na něco nás upozorňuje, před něčím nás varuje, ale já nevím před čím. Možná to zjistíte vy. Možná vaše dcera. Laura se jmenuje, že ano?“

Grenville těžce dosedl na vlastní židli. Náhle se cítil naprosto vyždímaný, pot se z něho řinul v proudech, ústa měl na troud, rty okoralé. Shodil ze sebe sako a pověsil ho přes opěradlo židle.

Zadíval se na Červeného, do těch jeho očí, v nichž plál plamen inteligence, a znovu si v mozku přebíral vše, co o něm ví.

„Tak povídejte,“ vyzval ho nakonec.

Červený přikývl. A pak začal vyprávět. „Všechno to pro mě, tedy pro Františka Niederleho, začalo tu noc, co se mi zdálo o  Rudém lese…“

Kapitola 1

Rudý les

Posedl mě démon zvrácenosti.

Tatáž pekelná stvůra, totéž nesnesitelné puzení, svrbění duše, co v jedné ze svých povídek popsal slovutný Edgar Allan Poe.

Věděl jsem, že to nemám dělat, že se mám otočit a zmizet. Vedený démonem zvrácenosti jsem však udělal pravý opak: kráčel jsem po stezce, vinoucí se zimním lesem. Větve ztepilých smrků těžkly čerstvě napadaným sněhem, zdejší ticho bylo hlučné a já sledoval drobné stopy nějakého zvířete, snad veverky.

Vrať se! křičel na mě zdravý rozum. Vrať se, Františku.

Já byl však ke všem jeho prosbám a výzvám hluchý.

Čím více jsem se do lesa nořil, tím více temněl a zdál se zlovolnější. A veverčí stopy, dříve dobře patrné v naducané bílé peřině, náhle zmizely.

Zastavil jsem se; byl jsem zcela zalitý potem, přerývaně jsem oddechoval. Přestože jsem se brodil půlmetrem sněhu, nemohla za to tělesná námaha, nýbrž to, že jsem si náhle nebyl schopný uvědomit, kde jsem.

Jak je to jenom možné?

Mířil jsem k Pyramidě, skalnímu útvaru na Holém vrchu, který byl odedávna strážcem severní části Lipnice. Jako tolikrát předtím. Byla to má oblíbená vycházka po kratším vyučovacím dni, praktikoval jsem ji už od chvíle, co jsem dostal místo kantora na zdejší měšťance. Utuží tělo i mysl, říkával můj otec. Jenže nyní jsem les, v němž jsem stanul, ten zpropadený les utápějící se v hlučném tichu, nepoznával.

Rozhlížel jsem se po němých tvářích smrkových kmenů, marně jsem hledal v jejich nehybných vráskách nějakou nápovědu.

Tma houstla. Nebývale rychle.

Požírala les.

Přikrčil jsem se pod nejbližší smrk, snad jsem hledal ochranu v blízkosti jeho drsné rozpraskané kůry, netuším. Byl jsem popletený, zmatený. Vyděšený. V jednu chvíli jsem si dokonce myslel, že jsem si spletl směr a nedopatřením jsem nezamířil k Pyramidě, ale obešel les v kruhu, vůbec si neuvědomil, že přecházím silnici a že se nyní nacházím poblíž Hřebene, možná dokonce stoupám na Vlčí hrdlo, vrch mírně zvlňující krajinu mezi Lipnicí a rybníkem Kamenná trouba. Ihned jsem však tuto možnost zavrhl.

Byla příliš šílená.

Ale byla šílenější než to, co se dělo?

Pokusil jsem se vrátit do bodu nula. K okamžiku, kdy jsem do lesa vstoupil.

Nepamatoval jsem si na něj.

První, na co jsem si vzpomínal, bylo to, že sleduji stopy té malé zrzavé bestie, ač na mě celá má duše křičela, abych to nedělal.

Zbývala jediná logická možnost: došlo mi, že se mi tohle všechno zdá. Sen nikdy nemá začátek. Prostě se najednou ocitnete v dané situaci. A jelikož jsem si uvědomoval, že spím, jedná se o fenomén takzvaného lucidního snění, o bdělý anebo jasný sen. Pokud to tak je, mohl bych ho jistým způsobem ovládnout. Anebo se z něho probudit.

PROBUDIT.

Soustředil jsem se na to slovo.

PROBUDIT.

Ale já se neprobouzel.

Byl jsem dál uvězněný v tom podivném lucidním snění, v tom černém a temném a tichém lese, kde se skrývá veverka, co zanechává stopy ve sněhu uprostřed cesty a najednou mizí, jako by snad vystoupila po žebříku do nebe podobně, jako to kdysi, za biblických časů, dělali andělé (tedy alespoň v Jákobových snech).

Něco se změnilo.

Nejdřív jsem to nespatřil, jen jsem to CÍTIL. Nebyl to zápach ve vzduchu, nebylo to šimrání na kůži, bylo to někde v závitech mého mozku. Rostlo to a bujelo.

Odstoupil jsem od smrku.

Předtím byl zdravý, plný síly. Voněl. Mízou, jehličím. Nyní byl suchý: od kořenů až po vrchol. A celý rudý.

Všude kolem mě stály temně rudé smrky. Les byl rudý a purpurový. Zavřel jsem oči, abych tomu výjevu unikl. Protože bych neměl ty stromy vidět. Vždyť tma už les docela požrala. Tak jak je to možné? Odvážil jsem se oči otevřít.

Až nyní mi to došlo: kůra těch stromů ve tmě zářila.

Omámeně jsem odvrávoral a ztratil rovnováhu; svezl jsem se do sněhu.

Poblíž ležela veverka. Zničehonic se tam objevila, jako by ji les náhle vyvrhl ze svých lačných úst. Nebyla to však ta krásná veveruška Zrzečka, již do knihy Josefa Zemana nakreslil Karel Svolinský. Tahle byla mrtvá, sníh poblíž její doširoka rozevřené tlamičky byl zahnědlý od zvratků, tělo ztuhlo v posmrtné křeči.

Sevřelo se mi srdce. Strachem, hnusem i soucitem.

Nevystoupala tedy po žebříku do nebe. Naopak, vypadalo to, že si prošla pravým peklem.

Byl to trest za to, že sbírala semena šišek tam, kde neměla? Podíval jsem se na zvratky u její tlamičky. A byly ty šišky otrávené? Anebo za to mohl ten Rudý les?

Veverka náhle začala krvácet, ač jsem neviděl žádné rány. Sníh kolem ní však rudl. Stále víc a víc. Brzy mi přišlo, že je krví nacucaný, že na té nebožačce praktikuje vampyrismus.

Dloubl jsem do ní vycházkovou holí. V místě, kde se kovový hrot na jejím konci střetl s tělem, sloupl kůži i s chlupy, jako by byla z papíru. Viděl jsem jen provazce šlach a zkrvavené maso.

Začal jsem naprázdno dávit.

Potom jsem se obrátil na útěk, jak jen mi to má dávno pochroumaná pravá noha dovolila.

Pryč, pryč z toho divného Rudého lesa, do nějž mě zavedl Poeův démon zvrácenosti. Dřív, než pozře i mě, než ze mě vysaje mou tělesnou sílu, mou krev.

Nevím, kolikrát jsem upadl, znovu se zvedl a zase se sněhem brodil kupředu. Les však nekončil, byl stejně zlověstný, stejně temný, rudý a tichý.

Kdy už bude konec tomu snu, jehož otrokem jsem se stal?

Znovu jsem upadl, rozplácl se ve sněhu jako nějaký kluk z obrázku Josefa Lady, vyškrábal se na rozbolavělé nohy a… zjistil jsem, že stojím kousek od vysokého plotu, jehož vrchol lemovaly kotouče ostnatého drátu.

Prozatím jsem věřil, že se můj sen odehrává v okolí Lipnice, nicméně nyní jsem o tom začal pochybovat: protože žádný takový plot jsem ve zdejších lesích neviděl, a to ani u kamenolomů.

Pomalu jsem k němu vyrazil. Jak jsem jednotlivými kroky ukrajoval vzdálenost, která mě od něj dělila, z temnoty za ním vystoupily obrysy dlouhých budov, připomínajících kasárny, haly pro dobytek anebo stáje pro koně. Nevím proč, ale celé to místo na mě působilo zlověstně, ve vzduchu byla cítit tíseň jako ozon po bouřce.

Náhle za mnou vyšlehly plameny: cítil jsem jejich palčivý žár v zádech.

Došlo mi, že jsem sevřený do kleští. Tvořily je plot a oheň… který hořel v hlubokém příkopu. Něco na něm bylo zvláštního. Zápach, který se vznášel ve vzduchu. Těžký, mastný… Rozkašlal jsem se a protřel si oči, které začaly slzet, jak do nich vnikl kouř.

V té chvíli mi došlo, že tam nejsem sám.

Pár metrů ode mě stál vysoký muž v uniformě SS. Vybavil jsem si jiného muže. A jinou uniformu. Ve chvíli, kdy její vlastník v doprovodu dvou ordnerů, sudetoněmeckých milicionářů, navštívil dům mého otce v Chebu. Bylo to krátce poté, co se prezident Beneš podvolil Mnichovskému diktátu a odstoupil Sudety Německé říši…

Díval jsem se na muže v uniformě SS, co nyní stanul přede mnou. Byl to dokonalý árijec. Měl světlé vlasy, pronikavé modré oči, bledou pleť, výrazné lícní kosti. Kdejaká žena by ho mohla nazvat pohledným, ovšem kdyby ho nehyzdila zjizvená kůže, která se mu táhla po pravé straně krku a tváře až k uchu, jež bylo hrůzně znetvořené, zbyl z něj pouhý pahýl. Vypadalo to, jako by ten esesák prošel podobným ohněm, jako byl ten, co hučel za ním.

Všiml jsem si, že něco svírá v náručí. S hrůzou mi došlo, že je to malé, sotva měsíční dítě. Natahovalo k němu ručičky, naříkalo, ale esesák si ho vůbec nevšímal. Místo toho upíral pohled na mě, oči se mu v záři ohně fanaticky leskly.

„Der Untermensch,“ zachrčel.

Podčlověk.

Prudce se otočil k ohni, hořícímu v příkopu. A mně došlo, co chce udělat. A proč se ve vzduchu vznáší ten štiplavý mastný zápach…

Vyrazil jsem kupředu.

Esesák však už dítě hodil – odlétlo k hučícím plamenům. Oheň ho pohltil ještě dřív, než se s nimi střetlo.

Vykřikl jsem: hrůzou a marností.

Náhle se setmělo, měl jsem pocit, jako bych dostal palicí po hlavě.

Tma byla absolutní a děsivá, zároveň však konejšivá po tom hrozivém výjevu, kterého jsem byl před chvílí svědkem. Přesto mi připadalo, jako bych v ní to dítě, co objaly plameny, občas spatřil, snad se mi ten obraz nadobro vpálil do sítnice.

„Slyšíš mě?“

Zvláštní kovový hlas, jenž se náhle ozval v té absolutní tmě, mě na okamžik vyděsil; tak nepřirozený byl.

„Jsi připravený?“

Potom jsem pocítil tělesné vjemy. Seděl jsem na židli. Byla studená, nejspíš kovová. Bolelo mě celé tělo, zejména zápěstí a kotníky. Snažil jsem se pohnout, ale nešlo to. Když se mi kožené řemeny zařízly do kůže, došlo mi, že jsem jimi k židli připoutaný.

Tma z mého zorného pole pomalu ustoupila a odhalila prostor, v němž jsem se nacházel.

Připomínal potápěčský zvon. Uprostřed těžkých železných dveří, které ho uzavíraly, byl vnořený úzký průhled chráněný kovovou mřížkou. Spatřil jsem za ním nic neříkající mužské tváře. Zvědavě nakukovaly dovnitř.

Vzhlédl jsem. Nade mnou zářila žárovka. Na okamžik pohasla, vzápětí opět oslnivě zaplála.

Něco jsem uslyšel. Už to nebyl ten mužský hlas, který předtím jistě vycházel z reproduktoru zavěšeného nad dveřmi. Byl to zvuk takřka na hranici slyšitelnosti. Připomínal zvláštní pískání. Neustále nabývalo na intenzitě. Svit žárovky opět kolísal.

Chtěl jsem si zakrýt uši, ale nemohl jsem, byl jsem přece připoutaný!

Zvuk mi působil bolest.

Ve chvíli, kdy mi začala z uší prýštit krev, jsem zoufale zacloumal židlí. Byla jako přibitá. Zřejmě byla k podlaze zvonu přišroubovaná. Vykřikl jsem. Ve chvíli, kdy se můj hlas smísil s pronikavým pískotem, jsem z posledních sil znovu zalomcoval tou zpropadenou židlí – a k mému velkému překvapení se společně s ní překotil.

Zvuk ustal.

Otevřel jsem oči. Spatřil jsem sukovitou dřevěnou podlahu, klenuté nohy postele a dveře. Cítil důvěrně známý pach zatuchliny. Dal se do mě chlad. Jak by taky ne, kamínka v podkrovním pokoji už dávno vyhasla a okna příliš netěsnila.

Zvedl jsem se z podlahy, na níž jsem si nedobrovolně ustlal, a znovu jsem postavil překocenou židli. Dohořela i petrolejová lampa na stole; v jejím stínu se ztrácelo několik písemek. Než jsem usnul, jsem stihl opravit jen tři…

Těžce jsem se svezl na židli a chvíli jsem si masíroval spánky, jak jsem se snažil zbavit těžké duchny toho bizarního snu, která na mě stále spočívala. Zdálo se mi, jako bych v něm byl stále napůl uvězněný, jako by mi nedocházelo, že už jsem v rea- litě.

Dovrávoral jsem k lavoru v rohu místnosti a ze džbánu jsem do něj nalil trochu vody studené jako led. Opláchl jsem si tvář a pak ji chvíli zkoumal v ušmudlaném zrcadle posetém prasklinami. Byl jsem ztrhaný, pod očima mi temněly pytle únavy. Vlasy mi předčasně šedivěly, a to mi bylo sotva třicet. Byl jsem hubený, takřka podvyživený.

Tahle doba každého z nás stáhne z kůže, napadlo mě.

A nechtěně jsem si vzpomněl na tu nebohou veverku…

Zadíval jsem se na kalendář, visící na zdi. Skvělo se na něm datum 16. března 1943, úterý. Čtyři roky a den od definitivního pokoření Československa, čtyři roky a den od chvíle, co Hitler za přizvukování svého povolného lokaje Háchy vyhlásil na Pražském hradě vznik Protektorátu Čechy a Morava.

Co bylo vlastně děsivější?

Ten sen, anebo realita?

Noční můra, co se mi zdála, skončila. Ale skončí někdy i ta, v níž jsem se po probuzení ocitl? Tu a tam k nám prosákly zprávy o tom, že se německá ofenziva na východě hroutí, že Rusové rozprášili u Stalingradu německou šestou armádu a coby válečného zajatce získali maršála Friedricha Pauluse. Ale byla to skutečně pravda?

Vždyť všechny filmové týdeníky ukazují, jak Wehrmacht slavně vítězí, pochybovali lidé. A občas i já.

Když válka začala, myslel jsem si, že potrvá jen krátce. Že Německo bude brzy poraženo, jak v rozhlasovém přenosu BBC Londýn sliboval exilový ministr zahraničí Jan Masaryk. A nyní je tu už čtvrtý válečný rok a její konec je stále v nedohlednu…

Přišel jsem k oknu a odstranil těžké závěsy (platila povinnost zatemňovat kvůli možným spojeneckým náletům), jimiž se dovnitř plížilo jen skrovné světlo. Ráno bylo ponuré, nad dávným požárem pokořenými troskami kdysi majestátního lipnického hradu visely těžké mraky, věštící, že brzy bude pršet anebo spadne sníh. Válečné zimy byly velice tuhé, nicméně tato, na přelomu let 1942 a 1943, byla přece jen o něco mírnější – i přesto byla lipnická měšťanka na několik lednových dní uzavřena kvůli mrazu a nedostatku topiva.

Podíval jsem se na hodinky po otci. Do začátku vyučování zbývala hodina. Oblékl jsem se do svých nejlepších (a pomalu se rozpadávajících) šatů, nazul si odřené polobotky, z věšáku u dveří sňal klobouk a zimník.

Nedalo mi to a přičichl jsem k němu. Přísahal bych, že páchne po seškvařeném tuku. Anebo po spáleném lidském masu?

Rychle jsem opustil pokoj. A doufal jsem, že ta noční můra zůstane v něm, že mě nebude pronásledovat do práce.

Ale co když tam stále bude, až se večer vrátím?

Zneklidněn tou myšlenkou jsem zamířil přes půdu, plnou všemožného harampádí (starými moždíři počínaje a zánovní singrovkou konče). Pohled mi oplácely oči starého líného kocoura, kterému se zdejší myši vytrvale smály. Když jsem scházel dolů, dřevěné schody vrzaly při každém mém kroku.

Neměl jsem zrovna nejlepší ubytování. Ale z platu odborného učitele jsem si nic lepšího dovolit nemohl. Taková byla válka.

Než jsem sestoupil do chodby v prvním patře usedlosti, zaslechl jsem burácení pana domácího: Josefa Macha, majitele jedné lipnické kamenické firmy. Byl špatně naložený. Jako obvykle.

„Mléko zkyslo, ty huso pitomá!“ plísnil svou dceru Miladu. „Copak tě tvá matka nic nenaučila? Prokrista! Holka, vždyť jsi úplně neschopná!“

I když mi žaludek svíral hlad, do kuchyně se mi nechtělo. Nakonec jsem se však slitoval nad Miladou, protože má přítomnost u snídaně otupí osten Machova hněvu. Anebo ho zabodne do mě, Bůh suď.

Zaklepal jsem na pootevřené dveře a vešel dovnitř. „Dobré ráno, přeju.“

Milada, dvacetiletá tmavovlasá dívka, hrbící se u kamen pod nápory otcovy zlosti, na mě vrhla rychlý úlevný pohled hnědých očí; občas mi připomínaly korálky. „Dobré ráno, Františku.“

Mach, který seděl rozvalený u stolu, na nohou zablácené holínky, se na mě sotva podíval, jen něco zamručel. Vyčkával jsem. Mach si uhryzl z poctivého krajíce chleba namazaného sádlem a upil kávové náhražky. Přitom se zašklebil. „Zatracený patok!“ vyprskl. Potom zavrtal pohled do mě. „Tak se, kruci, posaďte, pane učiteli. Ať nám nevynesete spaní!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Synchronicita.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.