James S. A. Corey

Leviatanova zhouba

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,

rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Leviathan Falls

Copyright © 2021 by Daniel Abraham and Ty Franck

All rights reserved.

Translation © Vladimír Nový, 2022

Cover illustration © Daniel Dociu, 2022

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2022

ISBN 978-80-7684-105-5

Vydal Stanislav Juhaňák – Triton

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Osm knih jste s námi vydrželi,

a tak je ta devátá věnovaná vám.

Prolog

Nejprve existoval člověk jménem Winston Duarte. A potom existovat přestal.

Jeho poslední chvilky byly banální. Seděl na pohovce ve své soukromé pracovně v samém srdci Vládní budovy. Do desky pracovního stolu – z laconské deštuně, dřeva s kresbou jako usazená hornina – měl zabudovanou obrazovku a na ní tisíce různých zpráv a výkazů, které se dožadovaly jeho pozornosti. Ozubená kola hodinového stroje říše se pomalu otáčela a s každou další otočkou byl jejich běh o trochu hladší a přesnější. Právě pročítal bezpečnostní hlášení z Auberonu, kde začal guvernér soustavy kvůli separatistickým násilnostem rekrutovat místní do ozbrojených složek. Jeho vlastní dcera Tereza byla na jednom ze svých nedovolených dobrodružství mimo komplex. Osamělé výšlapy do přírody, o nichž si myslela, že unikly bedlivým očím laconské bezpečnosti, byly pro její zdravý vývoj důležité a on k nim nebyl jen shovívavý, on byl na ně přímo hrdý.

Teprve nedávno jí prozradil, jaké s ní má další úmysly – že se má stát druhým pacientem Paola Cortázara, její vědomí se rozšíří a prohloubí jako to jeho a bude žít pokud ne přímo navěky, tedy na dobu blíže neurčenou. I za sto let spolu povedou lidskou říši. I za tisíc. I za deset tisíc let.

Pokud ovšem…

To byl ten strašlivý tlak, který se za tím vším skrýval. To nevyhnutelné pokud. Pokud dokáže potlačit lidskou samolibost, překonat lidskou lhostejnost. Pokud dokáže přesvědčit tu obrovskou, nesourodou masu, která si říká lidstvo, že musí něco podniknout, aby unikla osudu svých předchůdců. Buď lidé udělají vše, co je třeba, aby temnotu na třetí straně prstencové brány pochopili a porazili, nebo zhynou její rukou.

Pokusy v soustavě Tecomy byly jako všechny rozhodující kroky v lidské historii. Už od chvíle, kdy se první savec rozhodl postavit na zadní, aby se rozhlédl nad úrovní porostu. Pokud to vyjde, všechno se znovu změní. Všechno, co se děje, mění všechno to, co už tu bylo. To by nás mělo na celém životě překvapovat ze všeho nejméně.

V těch posledních okamžicích se natáhl pro čaj, ale jedním z těch zvláštních nových smyslů, které mu nadělil doktor Cortázar, zjistil, že už konvička vystydla. Vnímavost vůči molekulárním vibracím byla podobná fyzickému vnímání tepla, měřila stejnou fyzikální skutečnost, ale pouhé lidské smysly byly ve srovnání s Duarteho novým vnímáním jako dítě hrající na píšťalku vedle grandiózní symfonie.

Nadešla poslední chvíle.

V tom okamžiku mezi rozhodnutím zavolat sluhu, aby mu připravil konvici čerstvého čaje, a sáhnutím po ovladači interkomu se mysl Winstona Duarteho rozletěla do všech stran jako stoh slámy smetený orkánem.

Přišla bolest – ukrutná bolest – a dostavil se i strach. Ale nezbyl tu nikdo, kdo by je cítil, a tak zase rychle pominuly. Chybělo jakékoli vědomí, struktura, kdokoli, kdo by mohl přemýšlet a jehož myšlenky by vyplouvaly na povrch a znovu se propadaly do hlubin. Choulostivější bytost – uhlazenější, kultivovanější – by v té chvíli zemřela. Narativní řetězec, který sám o sobě přemýšlel jako o Winstonu Duartovi, byl rozerván na kusy, ale tělo, které mu bylo domovem, přetrvalo. Sotva znatelné toky energie v jeho tělesných tkáních zachvátila bouře neviditelných turbulencí, která zpřetrhala veškeré spojitosti.

A pak, aniž by si toho kdokoli všimnul, se začaly turbulence zklidňovat a zpomalovat.

Třicet bilionů buněk si dál bralo kyslík z komplexní kapaliny, jež kdysi bývala krví. Struktury tvořící jeho neurony se začaly sdružovat jako štamgasti pijící s mimovolnou synchronizací. Vznikalo něco, co tu předtím nebylo. Ne ta stará bytost, která tu byla dřív, ale něco, co se uhnízdilo v prázdném prostoru, jenž po ní zbyl. Už ne tanečník, ale tanec. Už ne voda, ale vodní vír. Žádná osoba. Ani mysl. Něco však ano.

Když se vědomí vrátilo, nejdřív zaregistrovalo barvy. Modrou, i když beze slov, která by modrou označovala. Potom červenou. Pak přišla bílá, která zároveň něco znamenala. Útržek myšlenky. Sníh.

Objevila se radost a ta vydržela déle než před ní strach. Hluboký, probublávající pocit úžasu přetrvával, aniž by vlastně měl v čem. Struktury se objevovaly a zase mizely, spojovaly se a znovu rozpojovaly. Ty, jež se rozpadaly pomaleji, se sem tam navzájem provázaly a někdy díky tomu vydržely ještě o chvilku déle.

Jako když dítě pomocí hmatu, zraku a kinestezie pomaličku mapuje něco, čemu ještě ani neříká „noha“, se střípky vědomí dotýkaly okolního vesmíru a začalo se formovat cosi jako chápání. Bytost cítila své vlastní nemotorné snahy, svou brutální živelnost, která tlačila chemikálie do rozlehlých prostor mezi buňkami. Cítila prvotní, ničím nezastřené vibrace, které obklopovaly prstencové brány propojující různé světy a které jí připomínaly vředy a boláky. Něco cítila. Nad něčím dumala. Vzpomněla si, jak vzpomínat, a potom to znovu zapomněla.

Kdysi měl nějaký důvod, nějaký cíl. Něco, čím ospravedlňoval zvěrstva, jež měla zabránit ještě větším ohavnostem. Zradil vlastní národ. Zosnoval spiknutí proti miliardám. Odsoudil k smrti lidi, kteří mu byli naprosto věrní. To všechno mělo nějaký důvod. Vybavil si ho. Znovu ho zapomněl. Opět objevil nádherný jas žluté a plně se oddal tomu čistému prožitku.

Hlasy mu zněly jako symfonie. Zněly mu jako kachní kvákání. Překvapilo ho, když zjistil, že existuje nějaká entita a že je to on sám. Měl něco udělat. Zachránit lidstvo. Něco tak absurdně velkolepého.

Zapomněl.

Vrať se. Tati, vrať se mi.

Už ze zvyku se na ni zaměřil, jako když byla maličká a on spával vedle ní. Dcerka zakňourala a on vstal, aby nemusela vstávat žena. Držela jeho ruku ve svých dlaních. Něco mu povídala. Nedokázal si vzpomenout, co to bylo za slova, a tak se podíval zpátky do doby, kdy je vyslovila. On mě zabije. Doktor Cortázar mě zabije.

To mu nepřipadalo správné. Netušil proč. Bouře tam na tom druhém místě zaburácela, pak ztichla a znovu se rozburácela. Všechno bylo propojené. Měl je zachránit před bytostmi, které se v té bouři skrývaly, které byly tou bouří. Nebo před jejich vlastní až příliš lidskou přirozeností. Ale byla tu i jeho dcera a ta byla zajímavá. Vnímal úzkost šířící se jejím mozkem, celým jejím tělem. Bolest v její krvi provoněla vzduch kolem ní a on chtěl. Chtěl ji upokojit, chtěl ji utěšit. Chtěl napravit všechno, co ji trápilo. Ale ještě zajímavější bylo, že vůbec poprvé něco chtěl.

Ten zvláštní pocit, kdy cítil takové věci, zabrnkal na struny jeho pozornosti a ta začala přeskakovat z jedné věci na druhou. Držel ji za ruku a zároveň se toulal. Když se vrátil, ještě pořád držel něčí ruku, ale už to byla jiná žena. Jen bychom vás potřebovali oskenovat, pane. Nebude to bolet.

Vzpomněl si na doktora Cortázara. On mě zabije. Odmávl Cortázara někam pryč, zatlačil na mezery mezi těmi droboučkými smítky, která z něj dělala fyzický objekt, až se ten člověk rozplynul ve víru prachu. Hotovo. Vyřešeno. Ale tou námahou se tak unavil, až ho rozbolelo celé tělo. Raději se znovu nechal unášet, ale i tak si všiml, že už tolik netěká. Jeho nervová soustava byla roztříštěná, ale postupně se dávala znovu dohromady. Tělo dál trvalo na tom, že může pokračovat v činnosti, i když už dál nemůže. Obdivoval to paličaté vzpírání se smrti, jako by se ho vůbec netýkalo. Zcela bezmyšlenkovité fyzické nutkání jít dál, odhodlanost každičké buňky dál se plahočit, zatvrzelá potřeba pokračovat v existenci, která nevyžadovala pražádnou vůli. To všechno něco znamenalo. Bylo to důležité. Jen si musel vzpomenout proč. Mělo to co do činění s jeho dcerou. Nějak to souviselo s jejím zdravím a bezpečím.

Vzpomněl si. Vzpomněl si, že býval někým, kdo miloval své dítě, a díky tomu si vzpomněl, že býval člověkem. A to bylo silnější pouto než ambice, díky nimž vybudoval říši. Vzpomněl si, že se stal něčím jiným než člověkem. Něčím víc. A pochopil, jak ho ta mimozemská síla zároveň oslabila. Jak jen ta surová a nestydatá hlína, z níž bylo stvořeno jeho tělo, zabránila jeho naprosté zkáze. Meč, jenž pobil miliardu andělů, způsobil primátům v jejich bublinách z kovu a vzduchu jen trochu nepohodlí. A muže jménem Winston Duarte, někde napůl mezi andělem a opicí, polámal, ale nezabil. Střepiny jeho mysli si našly vlastní cestu.

Ale byl tu i někdo jiný. Muž s vyschlými řečišti v hlavě. Další člověk, který se proměnil. James Holden, nepřítel, s nímž měl Winston Duarte stejného nepřítele v dobách, než byl polámaný, a stal se tak někým jiným.

S nesmírnou námahou a opatrností stahoval nesnesitelnou rozlehlost a spletitost svého vědomí na jedno místo a snažil se ji vměstnat do toho, čím byl kdysi. Modrá vybledla a znovu se stala barvou, kterou znal jako člověk. Vědomí bouře, která číhala hned na druhé straně, její prudkosti a hrozby, ustoupilo. Cítil teplo vlastní železem provoněné masité ruky, v níž nic nedržel. Otevřel oči, otočil se ke komunikační konzoli a stiskl knoflík.

„Kelly,“ pronesl. „Můžete mi přinést konvici čerstvého čaje?“

Prodleva byla kratší, než by se dalo za daných okolností čekat.

„Ano, pane,“ odpověděl Kelly.

„Děkuji,“ řekl Duarte a ukončil spojení.

Dali mu do pracovny nemocniční lůžko s matrací z porézní pěny, která měla zabránit proleženinám, ale právě teď seděl u svého stolu, jako by jej nikdy neopustil. Zkontroloval své tělo a všiml si, jak je zesláblé. Jak ochablé má svaly. Vstal, sepnul ruce za zády a přešel k oknu, aby zjistil, zda to vůbec půjde. Šlo to.

Zvenčí ťukal do skel lehký deštík. Po chodnících se rozlévaly louže a tráva se leskla čistotou. Začal hledat Terezu a našel ji. Nebyla poblíž, ale nebyla ani v nesnázích. Bylo to jako znovu sledovat, jak se toulá divočinou, ale tentokrát bez umělého oka kamery. Jeho láska k ní a slabost pro ni byla nekonečná. Jako oceán. Ale nijak neodkladná. Nejopravdovějším vyjádřením jeho lásky byla jeho práce, a tak se jí začal věnovat jako kterýkoli jiný den.

Otevřel si stručné shrnutí tak, jak to dělával každé ráno. Normálně mívalo zhruba stránku. Dnes to byl celý svazek. Nechal si ho uspořádat podle kategorií a otevřel vlákno, které se věnovalo dopravní situaci v prostoru bran.

Po dobu jeho nepřítomnosti se věci, mírně řečeno, nevyvíjely dobře. Vědecké zprávy o ztrátě Typhoon a stanice Medina. Vojenské analýzy obléhání Laconie a ztráty konstrukčních plošin. Zpravodajská hlášení o odporu, který se vzmáhal v doširoka roztroušených soustavách s lidským osídlením, a o snahách admirála Treja udržet sen o říši pohromadě i bez něj.

Kdysi, nedlouho poté, co jí zemřela matka, se Tereza rozhodla, že mu připraví snídani. Ale byla tak malá a nešikovná, že se jí to nepovedlo. Dodnes vzpomínal na patičku chleba s tlustou vrstvou marmelády korunovanou hrudkou tuhého másla. To spojení ctižádosti, náklonnosti a dojemnosti bylo svým způsobem krásné. Byl to právě ten druh vzpomínky, která přetrvá, protože se v ní láska tak dokonale snoubí s rozpačitostí. A tohle v něm vzbuzovalo stejný pocit.

Teď vnímal prostor bran jasně. Slyšel jeho ozvěny v předivu reality, jako by přitiskl ucho na palubu lodi, aby si poslechl motor. Hněv nepřítele si uvědomoval tak zřetelně, jako by slyšel jeho hlasy. Jekot, který rozrážel cosi, co nebylo vzduchem, v něčem, co nebylo časem.

„Admirále Trejo,“ pronesl a Anton leknutím nadskočil.

Trejo byl už pátý týden na tiskovém turné spojeném s rekonkvistou soustavy Solu. Seděl ve své kabině, utahaný po dlouhém dni plném proslovů a potřásání rukama s místními vůdci a funkcionáři. Byl tváří téměř svržené říše a snažil se, aby nikdo nepřišel na to, jak málo chybělo, aby se úplně sesypal. Po týdnech prudké akcelerace na cestě z Laconie to bylo vyčerpávající. Po ničem netoužil víc než po sklence něčeho ostřejšího a po osmi hodinách spánku ve vlastní posteli. Nebo po dvaceti. Místo toho měl teď videohovor s generálním tajemníkem a jeho marťanským protějškem. Oba se nacházeli na Měsíci, a tedy dost blízko na to, aby komunikační prodleva nehrála roli. Oba politici mu s úsměvem lhali. A Trejo jim s úsměvem vyhrožoval.

„Samozřejmě, že chápeme nezbytnost toho, aby byly orbitální loděnice uvedeny do provozu co nejrychleji. Obnova naší společné obrany je přece klíčová,“ prohlásil Duchet. „Ale vzhledem k období bezpráví, které nastalo po nedávném útoku na Laconii, je naším prvořadým zájmem bezpečnost těchto zařízení. Potřebujeme nějakou záruku, že vaše lodě dokážou něco tak cenného ochránit. Nechceme si jen nakreslit na čelo terč, aby měl odboj na co mířit.“

Právě jste dostali pořádnou nakládačku, továrny vám vyhodili do vzduchu, přišli jste o dvě nejmocnější bitevní lodě a ze všech sil se snažíte udržet svou říši pohromadě. Máte vůbec dost lodí na to, abyste nás donutili pro vás pracovat?

„Utrpěli jsme jisté nezdary, to je pravda,“ protáhl Trejo tak, jak to občas dělával, když byl rozzlobený. „Ale není třeba se obávat. Máme víc než dost torpédoborců třídy Pulsar, abychom soustavě Solu zajistili naprostou bezpečnost.“

Teď jsem vás s pětadvaceti plavidly znovu dobyl a mám ještě spoustu lodí, které sem můžu v případě potřeby povolat, tak sakra dělejte, co vám říkám.

„To opravdu rádi slyšíme,“ odtušil marťanský premiér. „Informujte prosím Nejvyššího konzula, že napřeme veškeré myslitelné úsilí, abychom stanovený plán výroby splnili.“

Prosím, ušetřete naše města kobercového bombardování.

„Vyřídím,“ odvětil Trejo. „Nejvyšší konzul si velmi cení vaší podpory a loajality.“

Z Duarta je teď sice slintající imbecil, ale když mi dáte, co potřebuji, abych udržel říši pohromadě, nebudu muset srovnat vaše planety se zemí a možná nakonec společně vyhrajeme.

Trejo ukončil hovor a opřel se do křesla. Z příručního baru na něj svůdně volala láhev whisky. Ještě naléhavěji volala ustlaná postel. Neměl však čas ani na jednu. Ve víc než třinácti stovkách soustav dál řádil odboj. A to byl jenom problém s lidmi. Po něm tady byl ještě problém s branami a s tím, co se skrývalo uvnitř, ať už to bylo cokoli. S tím, co vypínalo myšlení celým soustavám najednou a snažilo se přijít na způsob, jak celé lidstvo vyhubit.

Hříšní nedojdou odpočinku. Spravedliví nedojdou pokoje.

„Spojte mě se zástupkyní Asociace světů v soustavě Solu. Jméno si nepamatuju,“ pronesl. Neslyšel ho nikdo kromě lodi samotné.

Na obrazovce zablikalo: Spojuji. Čas na další usměvavé lži. Další zastřené hrozby. Další – a pro něj to bylo sprosté slovo – diplomacii.

„Admirále Trejo,“ ozvalo se za ním. I když ten hlas znal, bylo to tak nečekané, že měl problém ho zařadit. Na kratičký okamžik mu iracionálně problesklo hlavou, že se celou tu dobu v kajutě schovával jeho atašé a teď se rozhodl dát o sobě vědět.

„Antone,“ ozval se znovu hlas, tišeji a důvěrně jako přítel. Trejo se na své židli otočil čelem do místnosti. U nohou postele stál Winston Duarte, s rukama složenýma za zády. Na sobě nedopnutou pohodlnou košili a černé kalhoty. Boty neměl žádné. Vlasy měl rozcuchané, jako by se teprve před chvílí vzbudil. Vypadal, jako by tam skutečně byl.

„Poplach! Narušení bezpečnosti,“ vyštěkl Trejo. „Tato místnost. Hloubková kontrola.“

Duarte se zatvářil dotčeně. „Antone,“ řekl znovu.

Během pár milisekund zkontrolovala loď každou píď jeho kajuty, jestli tam není někdo nebo něco, co tam nepatří. Zpráva na obrazovce ho informovala, že v místnosti nejsou žádné odposlechy, nebezpečné chemikálie, ani neautorizované technologie. Navíc v ní byl úplně sám. Loď se dotázala, zda má upozornit ozbrojené strážné.

„To mám mrtvici?“ zeptal se Trejo zjevení.

„To ne,“ odpověděl Duarte. „I když bys měl nejspíš víc spát.“ Pak duch v jeho kajutě téměř omluvně pokrčil rameny. „Podívej, Antone. Udělals všechno, co po tobě kdo mohl chtít, abys udržel říši pohromadě. Já ta hlášení viděl. Vím, jak to bylo těžké.“

„Vy tady nejste,“ snažil se Trejo prosadit jedinou možnou realitu navzdory lžím, jež mu vykládaly jeho smysly.

„Označení ‚tady‘ je pro mě teď poněkud flexibilní,“ přitakal Duarte. „A i když si tvojí práce vážím, už toho můžeš nechat.“

„Ne. Ještě není po všem. Ještě pořád bojuju, abych udržel říši pohromadě.“

„A já si toho cením. Opravdu. Ale šli jsme na to špatně. Teď si to potřebuji chvíli v klidu promyslet, ale už to vnímám z jiné perspektivy. Všechno bude v pořádku.“

Potřeba slyšet právě tahle slova – a uvěřit jim – zaplavila Treja jako povodeň. Tolik ho nezasáhl ani první polibek od milenky.

Duarte s pobaveným, melancholickým úsměvem zavrtěl hlavou. „Společně jsme vybudovali říši sahající napříč galaxií. Kdo by si kdy pomyslel, že jsme zrovna my dva neměli dost velké ambice?“

Pak obraz, iluze, projekce, nebo co to bylo, zmizel tak náhle, jako by ve filmu chybělo políčko.

„Boha jeho,“ pronesl Trejo do prázdna. Na obrazovce nad pracovním stolem neodbytně blikala výstražná zpráva. Jednou rukou praštil do knoflíku interkomu.

„Pane,“ ohlásil se službu konající důstojník. „Máme tu aktivní poplach ve vašich pokojích. Chcete, abychom –?“

„Máte pět minut, abyste se připravili na maximální akceleraci k prstenci.“

„Pane?“

„Vyhlaste poplach,“ řekl Trejo. „A všichni do lehátek. Musíme se vrátit na Laconii. Hned.“

Kapitola první: Jim

„Už nás prověřuje,“ oznámil Alex. Pronesl to lehkým, skoro zpěvavým tónem, takže si evidentně myslel, že jsou namydlení.

Jim, který seděl na velitelské palubě s taktickou mapou soustavy Kronos na obrazovce před sebou a srdce mu bušilo jako o závod, se mu pokusil odporovat. „Že zaklepe, ještě neznamená, že ví, kdo je doma. Takže se budeme dál tvářit jako to, co předstíráme, že jsme.“

Rosinante se vydávala za nízkotonážní transportér, což byla třída lodí, kterých bylo v soustavě Kronosu jak much. Naomi poladila Epsteina tak akorát, aby produkovali víc zplodin a změnila se jejich letová charakteristika, ale aby negenerovali moc odpadního tepla navíc. Siluetu lodi změnilo pár extra plátů přivařených k trupu v odbojářské loděnici v soustavě Harris. Na plášť lodi čůrkem vypouštěli tekutý vodík, který měnil jejich teplotní profil. Když s Naomi probírali plán instalace kamufláže, nezdálo se, že by na něco zapomněli. Nechráněný si Jim připadal jen kvůli bezprostřednímu ohrožení.

Nepřátelská fregata se jmenovala Black Kite. Menší než torpédoborce třídy Storm, ale pořád dobře vyzbrojená a s automaticky dorůstajícím vnějším pláštěm, kvůli kterému bylo laconské lodě tak těžké zničit. Patřila do pátrací skupiny, která pročesávala všechny obydlené soustavy v honu na Terezu Duarte, uprchlou dceru Nejvyššího konzula Winstona Duarta, právoplatnou dědičku jeho říše a v současnosti pomocného mechanika Rosinanty.

Nepotkali se s ní poprvé.

„Dělá něco dalšího?“ vyzvídal Jim.

„Jenom ten lidar,“ odvětil Alex. „Myslíš, že mám pro jistotu nažhavit kanón?“

Jim už měl na jazyku: ‚Jo, jdi na to,‘ když za něj odpověděla Naomi. „Ne. Senzorická pole nové generace už prý dokážou rozpoznat kapacitory pulzního děla.“

„To není fér,“ postěžoval si Jim. „Nikdo by neměl strkat nos do toho, co dělá posádka s kapacitorem svého pulzního děla v soukromí své vlastní lodi.“

Úplně slyšel, jak se Naomi usmívá. „V principu sice souhlasím, ale nebudeme zapínat zbraně, dokud je nebudeme potřebovat.“

„Potvrzuji,“ řekl Alex.

„Pořád nic dalšího?“ dožadoval se Jim, i když měl sám přístup k úplně stejným protokolům jako Alex. Alex to stejně překontroloval.

„Komunikace žádná.“

Kronos nebyl tak úplně mrtvá soustava, ale daleko k tomu neměl. Uprostřed soustavy trůnil rychle hořící obr. Kdysi tu bývala také planeta v obyvatelné zóně – jinak by neměla protomolekula dost biomasy na stavbu prstencové brány. Ale za ty věky od vzniku brány do chvíle, kdy lidstvo na mimozemské ruiny narazilo, se obyvatelná zóna posunula. Někdejší životem kypící planetu sice hvězda ještě úplně nepohltila, ale její oceány se už stihly vypařit a přišla i o všechnu atmosféru. Původní život se držel už jen na oceánském měsíci odlehlého plynného obra a ani tam toho nežilo víc než navzájem se požírající vrstvy hlenek, které mohly svou rozlohou konkurovat kontinentům.

Soustavu Kronos obývalo nějakých deset tisíc horníků na sedmi stech třiceti dvou aktivních nalezištích. Korporace, vládou podporované zájmové skupiny, nezávislé těžební lodě i jejich nepřirozené hybridy těžily v poměrně bohatém poli asteroidů palladium, které pak dodávaly každému, kdo ještě vyráběl vzduchové recyklátory nebo pracoval na adaptačně-teraformačních projektech.

Takže vlastně všem.

Kdysi se Kronos nacházel na samém okraji dosahu Transportní společnosti, potom byl poslední výspou Laconské říše a dnes nikdo nevěděl, co je vlastně zač. Podobných soustav byly po celé síti bran roztroušené stovky. Byla to místa, která zatím nebyla soběstačná nebo to ani neměla v plánu a která si chtěla spíš najít svou vlastní ekonomickou niku než budovat nějaké širší aliance. Místa, kde mohl odboj obvykle ukrývat a opravovat své lodě a plánovat, co dělat dál. Asteroidy s vyznačeným orbitem, stavem průzkumu, složením a oficiálním vlastníkem vířily na taktické mapě kolem hněvivě žhnoucí hvězdy jako oblaka pylu v jarních měsících. Kolem zkoumaných míst a těžebních lokalit se rojily desítky lodí a další osaměle přelétaly z jedné základny na druhou, případně sháněly vodu pro přípravu reakční směsi a zajištění ochrany proti záření.

Před třemi dny přiletěla prstencovou branou Black Kite, torpédem vyřídila odbojářskou retranslační stanici připevněnou k bráně a pak už jen zlehka túrovala motory, aby se u ní udržela, jako vyhazovač před vchodem okázalého nočního klubu. Prstencové brány totiž neobíhaly kolem hvězd, ale zůstávaly pořád na stejném místě, jakoby zavěšené na háčku uprostřed vzduchoprázdna. A to na nich ještě nebylo to nejpodivnější. Jim nejdřív bláhově doufal, že se Kite spokojí s odpálením retranslační stanice odboje. Že dokončí svůj akt drobného vandalismu a zase odfrčí, aby přestřihl metaforické telegrafní dráty v nějaké další soustavě.

Ale fregata tady zůstala a začala soustavu pročesávat svými senzory. Hledala je. Terezu. Naomi, faktickou vůdkyni odboje. I jeho.

Na komunikačním displeji se rozsvítila zelená kontrolka příchozího vysílání a v Jimovi se všechno sevřelo. Při jejich současné vzdálenosti k samotné bitvě nedojde ještě celé hodiny, ale stejně ho zaplavil adrenalin, jako by někdo vystřelil. Ten strach byl tak bezprostřední a odzbrojující, že si ničeho divného nevšiml.

„Už vysílá,“ ozval se Alex zároveň interkomem i z paluby nad Jimem. „Divné je, že to není úzký svazek… myslím, že nemluví na nás.“

Jim si to pustil.

Ženský hlas zněl úsečně, bezcitně a formálně, což byl tón pro laconskou armádu typický: „… za nepřátelskou akci a podle toho budeme postupovat. Opakuji. Tady je fregata Black Kite. Registrovanému transportéru Perishable Harvest. Z rozkazu laconských bezpečnostních složek nyní vypnete motor a umožníte nalodění a prohlídku plavidla. Odmítnutí bude považováno za nepřátelskou akci a podle toho budeme postupovat. Opakuji…“

Jim si odfiltroval taktickou mapu. Perishable Harvest byla od Rosi nějakých třicet stupňů po směru rotace a zrychlovala směrem k velkému, palčivému slunci. Pokud už posádka zprávu zaznamenala, zatím se podle ní neřídila.

„Není to jedna z našich?“ ujišťoval se Jim.

„Ne,“ odvětila Naomi. „Je psaná na nějakého Davida Calrassiho z Bara Gaonu. Víc o ní nevím.“

Vzhledem ke komunikační prodlevě dostala Harvest zprávu od Black Kite o deset minut dřív než Rosinante. Jim si představil nějakou jinou posádku, jak panikaří, protože dostala příkaz, jehož se sám tak bál. Ať se teď stane cokoli, utekla Rosinante aspoň prozatím hrobníkovi z lopaty. Jen by rád cítil větší úlevu.

Jim si rozepnul pásy a posadil se. Ložiska zasyčela, jak se protinárazové lůžko pod jeho vahou pohnulo.

„Skočím si na chvilku do kuchyňky,“ prohlásil.

„Vem mi taky kafe,“ zavolal Alex.

„Ani náhodou. Žádný kafe. Vidím to na heřmánkový čaj, nebo možná teplé mléko. Něco příjemně uklidňujícího.“

„To zní dobře,“ uznal Alex. „Tak až si to rozmyslíš a dáš si kafe, vem mi taky jedno.“

Ve výtahu se Jim opřel o stěnu a čekal, než se rozbušené srdce zklidní. Takhle vypadá infarkt, ne? Tep se zrychlí a pak odmítá zpomalit, dokud někde něco důležitého nepraskne. Takhle to nejspíš neprobíhá, ale přesně tak si připadal. A v poslední době si tak připadal pořád.

Postupně se to zlepšovalo. Zklidňovalo. Autodoktor zahájil obnovu zubů, o které Jim přišel. Až na tu potupu, když si nechával znecitlivět dásně jako batole, to šlo celkem dobře. Své noční můry už touhle dobou dobře znal. Začaly ještě na Laconii, kde byl vězněm Nejvyššího konzula Duarta. Čekal, že na svobodě postupně zmizí, ale místo toho se začaly zhoršovat. V zatím poslední verzi ho pohřbili zaživa. Častěji vedle v místnosti vraždili někoho, koho měl rád, a on nedokázal vyťukat kód, kterým by odemkl dveře, tak rychle, aby ho zachránil. Nebo se mu pod kůží zabydlel parazit, který se snažil prokousat ven. Nebo přicházely stráže z Laconie, aby mu zase vymlátily všechny zuby. Tak jako tenkrát.

Na druhou stranu se evidentně zbavil těch snů, kdy přišel do školy nahý, nebo se nenaučil na písemku. Takže ty zvláštně mstivé sny měly i svoji světlou stránku.

Pořád měl ale dny, kdy ze sebe nedokázal setřást pocit ohrožení. Občas podvědomě nabyl nepodloženého, iracionálního přesvědčení, že si ho znovu najde tým jeho laconských trýznitelů. Jindy to byla o něco méně iracionální hrůza z bytostí skrytých za branami. Z apokalypsy, která zničila tvůrce protomolekuly a byla připravená zničit i lidstvo.

Ve světle těchto skutečností ale možná nebyla chyba v něm. Možná byla celková situace tak hrozná, že kdyby se cítil stejně fyzicky a duševně fit jako před svým nuceným pobytem na Laconii, byla by to sama o sobě známka šílenství. Ale i tak by rád věděl, jestli je příčinou toho, že se občas celý rozklepe, rezonanční efekt způsobený suboptimálním nastavením motoru, nebo si za to může sám.

Výtah zastavil a on vystoupil a odbočil směrem ke kuchyňce. Tiché rytmické poklepávání psího ocasu o palubu mu prozradilo, že už tam Tereza s Ondatrou jsou. Byl tam i Amos – s černýma očima, šedou pokožkou a zpátky z říše mrtvých – a seděl u stolu se stejným nicneříkajícím úsměvem jako vždycky. Jim neviděl, jak ho na Laconii střelili do hlavy, ale o dronech, které dokázaly znovu spojovat dohromady kusy lidské tkáně, už slyšel. Naomi si pořád lámala hlavu, jestli je bytost, která si teď říká Amos, opravdu ten mechanik, se kterým se tolik let plavili na stejné lodi, nebo se z něj stal mimozemský mechanismus, který si o sobě jenom myslí, že je Amos, protože vznikl z jeho těla a mozku. Jim se rozhodl, že i když teď Amos vypadá trochu jinak a občas se může pochlubit střípky znalostí prastaré mimozemské civilizace, je to prostě Amos. Neměl sílu na to, aby se tím zabýval nějak hlouběji.

Navíc ho měla ráda Ondatra. Psí láska sice není nejdokonalejší vodítko, ale nejspíš to nejmíň nedokonalé.

Fenka sedící Tereze u nohou se plna naděje zadívala na Jima a znovu ocasem zabubnovala o podlahu.

„Žádný párek nemám,“ vysvětloval Jim výmluvným hnědým očím. „Budeš si muset vystačit s kibblem jako my ostatní.“

„To vy jste ji rozmazlil,“ prohlásila Tereza. „Teď už vám to bude připomínat pořád.“

„Jestli mám přijít do nebe, tak za rozmazlování psů a dětí,“ utrousil Jim a zamířil k automatu. Bezmyšlenkovitě si namačkal baňku kávy. Když si to uvědomil, přidal ještě jednu pro Alexe.

Tereza Duarte pokrčila rameny a vrátila se ke své snídani, kterou tvořila tuba houbové pasty, dochucovadel a vlákniny pro lepší zažívání. Vlasy měla stažené do tmavého culíku a ústa vypadala, jako by se pořád trochu kabonila, což mohlo být její fyziologií, nebo povahou. Během svého pobytu v laconské Vládní budově Jim sledoval, jak se ze zázračného dítěte stává vzpurný adolescent. Teď jí bylo patnáct a to ho nutilo k zamyšlení, jaký byl v jejím věku on sám – hubený, tmavovlasý kluk z Montany, který neměl žádné zvláštní ambice, ale věděl, že kdyby mu nevyšlo nic jiného, vždycky se může dát k flotile. Tereza vypadala starší než ten dospívající Jim, víc se vyznala ve vesmíru, který je obklopoval, a taky se proti němu víc bouřila. Možná šly tyhle věci ruku v ruce.

Dokud byl vězněm jejího otce, tak se ho bála. Když se teď plavila na Jimově lodi, zdálo se, že ten strach zmizel. Tehdy byl její nepřítel, ale nebyl si jistý, jestli je teď její přítel. Komplikované emoce dospívající dívky, která se socializovala v izolaci, byly pravděpodobně víc, než kdy mohl opravdu pochopit.

Automat připravil baňku pro něj i pro Alexe. Jim si je vzal a vychutnával si teplo ve svých dlaních. Třas už skoro zmizel a hořkost kávy ho uklidňovala víc, než by to dokázal čaj.

„Budeme muset doplnit zásoby,“ utrousil Amos.

„Fakt?“

„Vody máme dost, ale chtělo by to nějaké palivové peletky navíc. A recyklátory už taky nejsou, co bývaly.“

„Je to hodně špatné?“

„Ještě pár týdnů vydržíme,“ připustil Amos.

Jim přikývl. Nejdřív to chtěl odmávnout jako něco, co se nemusí řešit hned. Ale to by byla chyba. Když to nehoří, tak na to kašlem, je dobrý přístup pro řešení krize, ale jestli se ho nedokáže zbavit, časem povede k dalším krizím.

„Proberu to s Naomi,“ řekl. „Něco vymyslíme.“ Pokud nás ovšem do té doby nenajdou Laconci. Pokud nás nevyhladí ty bytosti za branami. Pokud nás všechny ještě předtím nezabije některá z tisíce možných katastrof, na které jsem ani nepomyslel. Dal si další doušek kávy.

„Jak ti je, kapitáne?“ zeptal se Amos. „Vypadáš trochu nervózně.“

„Dobře,“ odtušil Jim. „Jenom se snažím maskovat skoro nepřetržitou paniku trochou toho humoru, jako všichni ostatní.“

Amos se na chvilku zvláštně odmlčel – což bylo pro jeho nové já typické – a pak se usmál o trochu víc. „No tak fajn.“

Vtom se z interkomu ozval Alex. „Něco se děje.“

„Něco hezkého?“

„Prostě něco,“ řekl Alex. „Perishable Harvest zrovna vypustila nějakou tekutinu a upaluje ostošest k té velké obchodní stanici ve vnějším Pásu.“

„Rozumím,“ ozvala se Naomi – taky po interkomu – klidným a úsečným tónem, který měl Jim v duchu zařazený jako hlas velitelky Nagaty. „Potvrzuji.“

„Co Black Kite?“ řekl Jim do zdi.

Alex i Naomi byli chvíli zticha, ale pak Alex odpověděl: „Vypadá to, že jde po nich.“

„Opouštějí prstencovou bránu?“

„Přesně tak,“ řekl Alex a radost z jeho hlasu přímo čišela.

Jima zaplavila úleva, ale vydržela mu jen chvilku. Už zase přemýšlel o tom, jestli to nebude past. Kdyby Rosi zamířila k prstenci moc brzy, přitáhla by k sobě pozornost. A i kdyby se nějak vyhnula Black Kite, může na ni v prostoru bran bez ohledu na riziko čekat další laconská loď, připravená zastavit každého, kdo se pokusí ze soustavy uprchnout.

„Proč utíkají?“ ptala se Tereza. „Přece si nemyslí, že se z toho dostanou? To by byla hloupost.“

„Nesnaží se zachránit loď,“ pronesl Amos. Řekl to stejně trpělivým, skoro filosofickým tónem, jako když s ní probíral, jak správně svařovat v mikrogravitaci, nebo když kontroloval těsnění nějaké trubky. Hlasem učitele, který studentovi vysvětluje, jak to na světě chodí. „Ať už měli na té lodi cokoli, co by se Laconii nelíbilo, utajit to nedokážou. Rozhodně ne v poloprázdné soustavě, jako je tahle. A nemají šanci nikam zmizet a vyměnit transpondéry, takže ta loď už je odepsaná. Ale ta obchodní stanice je dost veliká, takže se posádka možná stihne vylodit a poschovávat na jiných lodích nebo se tvářit, že byli celou dobu na stanici.“

„Takže se utíkají někam schovat,“ řekla Tereza.

„A čím větší budou mít náskok, tím větší mají šanci, že najdou dobrý úkryt,“ dokončil Amos.

To jsme mohli být my, pomyslel si Jim. Stačilo, aby se Black Kite rozhodla, že vypadáme krapet podezřeleji než Perishable Harvest, a museli bychom obětovat Rosi a doufat, že se dokážeme poschovávat tak, že si nás nevšimnou. Až na to, že to nebyla pravda. V celé soustavě Kronosu a vlastně ani jinde nebyla žádná skrýš tak malá, aby ji Laconie neprohledala. Největší šanci měli, když se budou skrývat všem na očích, protože plán B znamenal násilí.

Měl za to, že nahlas nic neřekl, ani nevydal žádný zvuk, kterým by prozradil, co cítí, ale asi ano, protože ho Tereza počastovala pohledem, v němž se mísila rozmrzelost se soucitem. „Víte přece, že nedovolím, aby vám ublížili.“

„Vím, že by ses jim v tom snažila zabránit,“ povzdechl si Jim.

„Pořád jsem dcera Nejvyššího konzula,“ odvětila. „A už jsem vás jednou z problémů dostala.“

„Nechci na to spoléhat,“ odsekl Jim ostřeji, než zamýšlel. Ondatra sebou zavrtěla, vyškrábala se na nohy a rozrušeně přejížděla pohledem z Jima na Terezu a zase zpátky. Tereze ztvrdly rysy.

„Myslím, že kapitán chtěl říct,“ vložil se do toho Amos, „že se nikdy tak úplně nesmířil s tím, že tě má používat jako živý štít. Nejde o to, že bys to nechtěla udělat, nebylo by to poprvé. Ale co ti lidé, kteří na nás v tu chvíli míří? Nic o nich nevíme, možná nejsou zrovna nejspolehlivější, a čím míň na ně musíme spoléhat, tím líp.“

Tereza se dál mračila, ale už ne tolik.

„Jo,“ řekl Jim. „Takhle to bylo formulované mnohem líp.“

„Někdy jsem prostě dobrej,“ prohlásil Amos, i když nebylo jasné, nakolik to myslí vážně. „Máme připravit loď na to, že budeme brát čáru? Reakční hmoty na slušnou akceleraci máme dost.“

„Já myslel, že nám docházejí peletky.“

„To jo, ale pořád je můžeme využít k tomu, abychom vypadli z Kronosu, připsat si na nákupní seznam vodu a dál to neřešit. Limitujícím faktorem pro nás teď budou recyklátory.“

Ta myšlenka byla přitažlivější než gravitace. Nahodit motory, otočit čumák k prstencové bráně a zmizet odtud dřív, než je nepřítel dopadne. Jim se přinutil povolit sevření, kterým drtil baňky. „Naomi. Co myslíš ty?“

Po chvilce ticha se ozvalo: „Pardon. Teď jsem neposlouchala. Jak zněla otázka?“

„Máme připravit Rosi na rychlý úprk? Jakmile nabere Black Kite pořádné zrychlení, můžeme prásknout do bot.“

„Ne,“ řekla, přesně jak čekal. „Zatím nás neidentifikovali. Když vyrazíme moc brzy, jen v nich vzbudíme podezření. Radši se budeme tvářit jako náhodní přihlížející. Alexi? Nastav kurz k Whiteoaku. To je ten velký tahač ledu u druhého plynného obra.“

„Mám ho,“ odpověděl Alex.

Amos si poposednul. „Kapitáne?“

„Jsem v pohodě.“

„A jestli budeme muset utíkat,“ řekla Naomi, „tak začneme utíkat.“

Utíkat už budeme muset vždycky. Už nikdy si neodpočineme, pomyslel si Jim. Ale nemělo smysl to říkat nahlas.

Kapitola druhá: Tanaka

Aliana stiskla tlačítko vaporizéru a zhluboka se nadechla. Výpary chutnaly po vanilce a do plic dorazily ve formě hebkého teplého oblaku. Nikotin a tetrahydrokanabinol se špetkou něčeho exotičtějšího. Něčeho, co dokázalo ospalost z THC potlačit zjitřenou vnímavostí. Závěsy byly zatažené, ale náznak světla na okrajích dělal z poletujícího prachu duhové jiskřičky. Pohnula nohou a tenká hedvábná pokrývka ji polaskala jako tisíce droboučkých milenců.

Tristan vedle ní tiskl ve spánku svůj malý svalnatý zadek k jejímu stehnu. Trochu chrápal a prokládal to občasnými vzdechy a záškuby. Aliana věděla, že jí to přijde roztomilé a okouzlující, jen protože je sjetá a uvolněná po souloži. Jakmile ji to chrápání začne otravovat, už tady Tristana chtít nebude.

Z vlastní zkušenosti věděla, že jsou dva způsoby, jak se mít dobře v přísném autoritářském režimu. Tím prvním – který si vybrala většina lidí – bylo být tím, čím vás mocní chtějí mít. Mars chtěl poslušné vojáky a vyráběl je jako 3D tiskárna součástky. Věděla to, protože byla dost stará, aby byla jedním z nich. Viděla, jak se lidé z její kohorty snažili vytěsnit ze své kolektivní duše všechno, co nebylo dostatečně marťanské, udusit to v sobě, a občas se jim to opravdu dařilo.

Druhým způsobem, jak přežít, bylo hrát dvojí hru. Vychutnávat si fakt, že se zdáte něčím být, a přitom jste něčím úplně jiným. A být v tom dobrá. Byla to svým způsobem sexuální úchylka, i když nešlo zrovna o aférky s nižšími hodnostmi. Vzrušení z toho, že stačí jedno chybně zvolené slovo, jediné nečekané uklouznutí a riskuje kulku do zátylku, pro ni bylo důležitější než samotný sex.

V tolerantní, otevřené společnosti, kde by totéž mohla dělat beze strachu z následků, by se zbláznila. Do laconského experimentu se s chutí zapojila od samého počátku, protože Duartova vize – nejdřív jako hrdelní zločin proti Marsu a potom jako zdroj neustálého nebezpečí – brnkala na struny všech jejích úchylek. Nijak se za to nestyděla. Věděla, co je zač.

„Vstávej,“ opřela se prsty mladému muži do zad.

„Spim,“ zamumlal Tristan.

„To vidím. Tak se vzbuď.“ Znovu do něj šťouchla. Trávila deset hodin týdně boxem a wrestlingem. Když zpevnila prsty, byly jako železné kolíky.

„Sakra práce,“ ulevil si Tristan a otočil se k ní. Ospale se na ni usmál. S rozcuchanými světlými vlasy a hladce oholeným obličejem s hlubokými ďolíčky vypadal jako andílek na klasickém obraze. Jeden z Rafaelových amorků.

Aliana si znovu potáhla z vaporizéru a nabídla mu taky. Zavrtěl hlavou. „Proč mě budíš?“

Aliana se pod měkkými poduškami rozkošnicky protáhla, až se se svou dlouhou figurou do velké postele málem nevešla. „Jsem sjetá. Chci si zapíchat.“

Tristan se s teatrálním povzdechem převrátil na záda. „Allie, už jsi mě vyždímala jako houbu.“

„Tak si skoč pro vodu, vem si tabletku soli a přiklusej zpátky do postele.“

„Rozkaz, plukovníku,“ zasmál se Tristan.

Smích skončil náhlým uf, když se na něj převalila, sedla mu na břicho, nohama a kotníky mu přitlačila stehna k posteli a rukama ho chytila za zápěstí. Překvapeně se na ni podíval a pak, v domnění, že jde o sexuální hrátky, se začal cukat. Paže a hrudník měl vytvarované hezky, ale svaly měkké, spíš jako zdravý teenager než jako dvacátník. Ona měla štíhlé a pevné paže se svaly vytrvalostního běžce, neustálou dřinou zredukované na samu podstatu a silné jako ocelové pružiny. Když se zkusil pohnout, snadno ho přitlačila zpátky a zmáčkla, až mu luplo v zápěstích a on zaječel.

„Allie, to b –“ začal, ale znovu zmáčkla a on zmlknul. Zlobila se a bylo to na ní vidět. Líbilo se jí, jak se rozčílila. A stejně tak se jí líbilo, že to na ní mladík vidí.

„V téhle místnosti jsem Aliana. Ty jsi Tristan,“ pronesla pomalu, aby navzdory drogám jasně artikulovala. „Za těmi dveřmi jsi ty desátník Reeves a já plukovnice Tanaka. Takhle to je a žádné výjimky.“

„Já vím,“ bránil se Tristan. „Dělal jsem si srandu.“

„Žádné srandičky. Žádné vtípky. Žádné přeřeky. Pokud se někdy spleteš, pokud někdy zapomeneš na striktní disciplínu, díky níž může tenhle vztah existovat, tak mě přinejlepším propustí pro ztrátu důvěry.“

„To bych nikdy –“

„A ty,“ pokračovala Aliana, jako by vůbec nepromluvil, „rozhodně nebudeš mít radost z toho, co ti udělám, až za tebou přijdu pak.“

Chvíli se na něj upřeně dívala a čekala, než se náhlý strach přetaví v pochopení. Pak pustila jeho zápěstí, slezla z něj a znovu si lehla na svou stranu postele.

„A přines mi taky trochu vody, ano?“ řekla.

Tristan neodpověděl, prostě vstal a odešel z místnosti. Aliana se dívala, jak odchází, a vychutnávala si, jak při chůzi zatíná stehna a zadek a jak se mu na zádech a ramenech rýsuje lehké véčko. Byl moc, ale opravdu moc hezký. Až tahle jejich aférka nevyhnutelně skončí, bude jí chybět. Což nic nemění na faktu, že skončí. Tak jako všechny před ní. Proto je měla tak ráda.

O pár chvil později se Tristan vrátil se dvěma sklenicemi vody. U nohou postele se nejistě zastavil. Aliana poplácala pokrývky vedle sebe.

„Promiň, jestli to bolelo,“ prohodila.

„To je v pořádku,“ odvětil, podal jí skleničku a posadil se vedle ní. „Promiň, že mi to ujelo. Ještě pořád na to chceš skočit?“

„Za minutku,“ řekla. Oba chvíli jen upíjeli vodu.

„Uvidíme se ještě někdy?“ zeptal se nakonec. V hlase mu zněla naděje, která Alianu těšila.

„Teď bych měla na Laconii nějakou chvíli zůstat,“ odpověděla. „A já se s tebou chci ještě vidět. Jenom musíme být opatrní.“

„Rozumím,“ řekl. A ona věděla, že opravdu rozumí. Ráda si vybírala mnohem mladší milence s výrazně nižší hodností. Bylo to tak jednodušší. Ale na hlupáky svým časem neplýtvala.

Když utišila žízeň, začalo se jí teplo z plic postupně velice příjemně šířit níž. Natáhla se a položila Tristanovi ruku na stehno. „Myslím, že bychom měli –“

Zazvonil terminál na nočním stolku. Jelikož ho měla přepnutý do režimu nerušit, evidentně vyhodnotil příchozí hovor jako tak důležitý, že nastavení ignoroval. Měla ho už dlouho a rozuměla si s ním, takže měl nejspíš pravdu. Zvedla ho, aby viděla, kdo volá. Hovor z Vládní budovy. Přijala ho, ale bez obrazu. „Tady plukovnice Tanaka.“ Tristan se svezl z postele a natáhl se pro kalhoty.

„Dobré odpoledne, plukovníku. Tady poručík Sanchez, plánování a logistika. Za dvě hodiny máte ve Vládní budově naplánovaný debriefing.“

„O tom slyším prvně,“ namítla a natáhla se, aby si vzala z odkládacího stolku něco na vystřízlivění. „Můžete mi říct, co je na programu?“

„Je mi líto, plukovníku. K této informaci nemám přístup. Na seznam účastníků vás přidal admirál Milan.“

Párty skončila.

Když došla ke Vládní budově, drobně mrholilo. Chodník ztmavl a leskl se drobnými kapkami. Nízká hora na okraji komplexu vypadala jako něco ze stařičkého deskotisku. Jošitoši nebo Hirošige. Už na ni čekal atašé z Vědeckého direktorátu s deštníkem a šálkem kávy. Mávnutím ho s obojím vykázala do patřičných mezí.

Tanaka se ve Vládní budově vyznala. Většinu času trávila v akci mimo Laconii, ale měla dost přátel a profesních konexí i v nejvyšších etalonech moci, takže když byla na planetě, často zavítala i sem. Nebyla tu od obléhání Laconie, zničení konstrukčních plošin a únosu, nebo snad osamostatnění Terezy Duarte. Fyzicky se budova nijak nezměnila. Litý beton byl stejně pevný jako vždycky, řezané květiny ve vázách stejně čerstvé. Strážní v uniformách s nažehlenými puky byli pořád klidní a lhostejní. A všechno se zdálo být tak křehké.

Atašé ji uvedl do kanceláře, kde nebyla poprvé. Nazlátlé stěny z místního dřeva s intarzovanou modrou pečetí Laconie a dvě jednoduché pohovky. U širokého stolu seděl admirál Milan – zastupující vrchní velitel, dokud zůstává Nejvyšší konzul v ústraní a admirál Trejo v soustavě Solu. Byl to urostlý chlap s masitým obličejem a nakrátko střiženými prošedivělými vlasy. A taky starý mrzout z dob Marťanské flotily, který nikomu netrpěl žádné hlouposti a byl nabručený jako jezevec. Tanaka ho měla moc ráda.

U jedné pohovky postával poručík, jemuž se na standardní laconské modré námořní uniformě skvěly zpravodajské insignie SIGINT. Vedle něj seděl doktor Ochida z Vědeckého direktorátu s rukama na koleni a propletenými prsty. Z trapného ticha bylo znát, že je ruší.

První promluvil admirál Milan. „Máme trochu zpoždění, plukovníku. Posaďte se. Za chvilku budeme hotovi.“

„Ano, pane,“ řekla Tanaka a zabrala si pro sebe druhou pohovku. Admirál Milan se zadíval na stojícího poručíka – Rossifa, soudě podle jmenovky – a špičkou prstu opsal ve vzduchu kruh. Tak to uzavřete.

„Soustava Gedara. Necelých dvě stě tisíc obyvatel. Vysoká koncentrace štěpných prvků ve svrchní vrstvě planetární kůry, takže se posledních pár let snaží rozběhnout hlubinnou těžbu. Zemědělství sice mají, ale k soběstačnosti jim ještě deset let schází.“

„A ten incident?“ dožadoval se admirál Milan.

„Dvacet tři minut, jedenáct sekund,“ odpověděl Rossif. „Úplná ztráta vědomí. Pár smrtelných úrazů, nějaké to poškození infrastruktury. Většinou lidi, co něčím nabourali nebo z něčeho spadli. A ze záznamů plyne, že jen pár sekund před incidentem proletěly prstencem dva neregistrované těžké transportéry a zmizely.“

Doktor Ochida si odkašlal. „Tentokrát s tím bylo spojeno něco zvláštního.“

„Zvláštnějšího než to, že všem na dvacet minut odpojili mozek?“ řekl admirál Milan.

„Ano, admirále,“ odvětil Ochida. „Kontrola přístrojové techniky během události odhalila nový druh ztráty času.“

„Vysvětlete.“

„Stručně řečeno,“ řekl Ochida, „světlo zrychlilo.“

Admirál Milan se poškrábal na krku. „To už slovo vysvětlit změnilo význam a nikdo mi o tom neřekl?“ Tanaka potlačila úsměv.

„Když to zjednodušíme, je rychlost světla funkcí základních vlastností vesmíru. Říkejme tomu třeba… nejvyšší rychlost, jakou se může kauzalita šířit vzduchoprázdnem,“ řekl Ochida. „V soustavě Gedara se povaha časoprostoru na víc než dvacet minut změnila tak, že vzrostla rychlost světla. Světlo zrychlilo. V té době byla komunikační prodleva mezi planetou a plavidly u gedarského prstence nepatrně nižší než čtyřicet minut. Záznamy ovšem ukazují, že se během incidentu o téměř čtyři tisíce nanosekund zkrátila.“

„Čtyři tisíce nanosekund,“ zopakoval Milan.

„V této soustavě se na dvacet minut změnil charakter časoprostoru,“ zdůraznil Ochida a čekal na reakci, která se nedostavovala. Vypadal sklíčeně.

„No,“ odtušil Milan. „Rozhodně se nad tím budu muset zamyslet. Děkuji vám za briefing. Poručíku. Doktore. Můžete si dát odchod. Vy zůstaňte, plukovníku.“

„Ano, pane,“ odpověděla Tanaka.

Jakmile se místnost vyprázdnila, opřel se Milan do křesla. „Napijete se? Mám tady vodu, kafe, bourbon a nějaké bylinkové čaje. Tyhle sajrajty pijí oba moji manželé a chutná to jako seno.“

„Jsem v aktivní službě?“

„Myslím, že s případným porušením protokolu si nemusíte dělat hlavu, jestli vám jde o tohle.“

„Tak to by byl bourbon skvělý, pane,“ odpověděla Tanaka. Admirál Milan chvilku u stolu něco kutil a pak se vrátil s broušenou sklenkou, kde bylo na dva prsty kouřově hnědé tekutiny.

„Na vaše zdraví,“ řekla Tanaka a napila se.

„Takže,“ pronesl Milan a posadil se s mimovolným povzdechem starce se spoustou bolavých kloubů. „Co myslíte, že znamená to s tou rychlostí světla?“

„Nemám ponětí, pane. Já jsem bouchač a ne vědátor.“

„Proto jsem vás měl vždycky rád,“ řekl, posadil se do křesla a sepnul prsty do stříšky. Ticho, které se rozhostilo teď, bylo jiné a ona si nebyla jistá, co znamená. „Takže jen tak mezi námi – mezi dvěma ostřílenými mazáky – nechtěla byste mi něco říct?“

Ucítila nával adrenalinu v krvi. Nedala to najevo. Na to už byla v přetvářce příliš zběhlá. „Nevím, co máte na mysli.“

Naklonil hlavu na stranu a povzdechl si. „Já taky ne. Přijde mi to celé jako sakra velká záhada. A svou zvědavost už neumím potlačovat tak dobře jako zamlada.“

„Pořád jsem upřímně zmatená, o čem tu vlastně mluvíme. Neměl mi někdo dopředu říct, proč jste mě chtěl vidět?“

„Nejde o to, že bych vás chtěl vidět já. Vyžádal si vás Trejo a já už musel vaším jménem vyplnit nějaké papíry.“ Vytáhl fyzickou složku v červených deskách zavázaných stříbrnou šňůrkou a všechno jí to podal. Přišlo jí to stejně nepatřičné, jako by jí předával kamennou desku. Než si ji vzala, jedním lokem dopila zbytek bourbonu. Složka byla lehčí, než čekala, a šňůrka se dala snadno rozvázat. Uvnitř byl jediný list tiskopisu se třemi vrstvami zabezpečení, lemovaný ověřovacími obvody. Na něm byla její fotka a biometrický profil, jméno a hodnost a identifikační čísla záznamů. A krátká pasáž, kterou jí laconský Zpravodajský direktorát na osobní žádost Kanceláře Nejvyššího konzula uděloval status Omega.

Víc by ji nepřekvapila ani useknutá hlava.

„To je…“ nadechla se.

„Žádný vtip. Admirál Trejo vydal příkaz, že máte dostat od všeho klíče. Nejvyšší rozhodovací pravomoc na všech misích. Přístup ke všem informacím, nehledě na jejich bezpečnostní klasifikaci. Imunita vůči kritice i soudnímu stíhání po celou dobu nasazení. To už je slušné. To mi opravdu chcete říct, že nevíte, o co se jedná?“

„Předpokládám, že pro mě máte nějakou misi.“

„To nejspíš ano, ale k její náplni já přístup nemám. Jen seďte. Ven už trefím sám.“

Když za sebou admirál Milan zavřel dveře, pustil kancelářský systém na nástěnné obrazovce nahranou zprávu. Po krátké chvilce se objevil admirál Trejo. Žádného jiného člověka neznala tak dlouho. Oči měl pořád stejně nepřirozeně zelené, ale teď měl pod nimi tmavé kruhy. Vlasy mu řídly a kůže získala nezdravý voskový lesk. Vypadal utrápeně.

„Plukovníku Tanako,“ řekl. „Obracím se na vás kvůli misi kritické pro celou říši. Právě jsme dočasně přerušili akceleraci nutnou pro opuštění soustavy Solu, a kdyby to mohlo počkat, než dorazím na Laconii, vysvětlil bych vám to osobně. Ale počkat to nemůže, takže vám tohle musí stačit.“

Zírala na svou sklenku. Byla prázdná a láhev s bourbonem stála jen metr od ní, ale najednou na něj vůbec neměla chuť. Admirál si získal její pozornost.

„Jsem si jistý, že si stejně jako všichni ostatní v celé říši říkáte, co přesně dělá Nejvyšší konzul, zatímco se stáhl do ústraní. Jak se mu daří stát v čele boje proti silám, které nás ohrožují zevnitř bran. Vím, že se objevily spekulace, že snad utrpěl úraz nebo je dokonce nezpůsobilý nás dál vést. Takže vám musím ve vší upřímnosti sdělit, že když jsem odlétal do soustavy Solu, byl z Nejvyššího konzula slintající imbecil s poškozeným mozkem, který se nedokázal sám najíst ani si utřít zadek. A takový byl už od útoku, jenž zničil Typhoon a stanici Medina.“

Tanaka se zhluboka nadechla a vypustila vzduch mezi zuby.

„Doktor Cortázar výrazně pozměnil biologii Nejvyššího konzula s pomocí modifikovaných protomolekulárních technologií. Díky tomu získal Nejvyšší konzul jisté… schopnosti, které nebyly do Cortázarovy smrti plně zdokumentovány ani prozkoumány. A byl to právě Duarte, kdo ho zabil. Zamával rukama a ten magor se rozprskl přes půl místnosti. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Jediní lidé, kteří to v tuhle chvíli vědí, jsme my dva, doktorka Okoye z Vědeckého direktorátu a Tereza Duarte, která uprchla s útočnými jednotkami odboje poté, co nám zmalovaly ciferník. Takže v podstatě celá nepřátelská strana.

Vzhledem k těmto informacím jistě pochopíte, jak zmatený jsem byl, když se Nejvyšší konzul před osmdesáti… pětaosmdesáti hodinami objevil v mojí kanceláři v soustavě Solu. Senzory nic nezaregistrovaly. Nedošlo k žádným interakcím s fyzickými objekty a nezůstal žádný důkaz jeho přítomnosti, který by mohl ověřit externí pozorovatel. Ale byl tady. A než se začnete opájet teorií, že Antonu Trejovi konečně přeskočilo, tak jisté vnější důkazy existují. Ale ne tady v soustavě Solu.

Krátce poté, co jsem prožil to, co jsem vám právě řekl, zmizel Duarte z Vládní budovy. Ne že by se najednou rozplynul. Natáhl si kalhoty a čistou košili, dal si šálek čaje, slušně si popovídal se svým osobním sluhou a potom odkráčel z komplexu. Všechny planetární senzory, co jich máme, od té doby pročesávají terén. Nikdo ho neviděl.

Máme víc než tisíc kolonizovaných soustav, které se pídí po tom, jestli z naší vlády vůbec něco zbylo. Máme extradimenzionální nepřátele, kteří experimentují s tím, jak by nás mohli co nejefektivněji vyhladit. A já jsem přesvědčen, že odpovědí na oba tyto problémy je Winston Duarte, nebo aspoň to, co se z něj sakra stalo. Znám vás už dlouho a věřím vám. Vaším úkolem je najít ho a přivést ho zpátky. Jistě jste slyšela o tom, jak vypadá neomezená plná moc, ale já vám přísahám, že ještě nikdy nikdo neměl tak volnou ruku jako vy. Nezajímá mě, co to bude stát, ať jsou to peníze, vybavení, nebo lidské životy, hlavně přiveďte Winstona Duarta zpátky, ať už se zašil kamkoli. Nejdřív se ho snažte přesvědčit po dobrém, ale kdyby nechtěl, stejně musí skončit v naší péči.

Lovu zdar, plukovníku.“

Zpráva skončila. Tanaka se v pohovce opřela a protáhla si ruce do stran jako pták, který rozevírá křídla. V hlavě už jí to šrotovalo. Neobvyklost toho všeho, šokující odhalení a hrozba, kterou to celé představovalo. To všechno v ní vřelo. Cítila to. Ale zároveň se jí zmocňoval klid spojený s úkolem, který je třeba splnit, a uspokojení, hlubší než si kdy dokázala představit, z moci, kterou právě dostala.

Dveře se znovu otevřely a dovnitř vešel admirál Milan.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Tak to ani náhodou,“ zasmála se Tanaka.

Kapitola třetí: Naomi

Počkali, dokud nebyla Black Kite od prstencové brány tak daleko, že by byl přechod na kolizní kurz v podstatě nemožný. Potom počkali ještě chvilku, aby nevypadali podezřele, že začali zrychlovat k bráně v první možný okamžik. A pak už nedokázala dál čekat ani Naomi.

Tři hodiny poté je dostihl úzký svazek, ve kterém se laconská fregata oficiálním způsobem a ostrým tónem dožadovala, co jsou zač a kam si jako myslí, že letí.

„Tady Vincent Soo, nezávislý transportér ve službách pozemské společnosti Atmosphäre Shared Liability Corporation. Převážíme vzorky minerálů pro testy kontroly jakosti. Své veřejné kontrakty a povolení přikládáme. Opakuji.“

Hlas byl vytvořen z kombinace vzorků deseti různých lidí, namixovaných lodním systémem Rosi tak, že i kdyby Laconcům došlo, že je zpráva falešná, nikdy by nedokázali vystopovat hlasové vzorce k žádné konkrétní osobě. Vincent Soo byla skutečná loď s charakteristikou zplodin a siluetou podobnou upravené podobě Rosi, i když ve skutečnosti nikdy neopouštěla systém Solu. Kontrakty připojené ke zprávě budou při kontrole vypadat jako skutečné, dokud se v nich někdo nezačne šťourat. S věrohodnějším maskováním už Naomi přijít nemohla.

„Nereagují,“ řekl Alex.

Oba byli na velitelské palubě. Světla byla ztlumená, i když si všimla, že Alex začal i tlumená světla nastavovat o něco jasnější, než když měli oba mladší oči.

„Může to vyjít a nemusí,“ prohodila Naomi.

„Fakt bych si přál poznat to dopředu.“

„Jestli vyrazí za námi a začnou střílet, tak to nevyšlo.“

Alex přikývl. „Jo, to dává smysl. Jen bych chtěl, aby řekli: ‚Hele, rozhodli jsme se za vámi nehonit a nezabíjet vás.‘ Jen tak ze slušnosti.“

„Z téhle vzdálenosti budeme mít spoustu času sledovat, jak se na nás ta násilná smrt řítí. O nic nepřijdeš.“

„Díky bohu za to.“

S každou minutou, kdy Black Kite neodpovídala a neměnila dráhu, aby vyrazila za nimi, cítila Naomi, jak strach z dopadení nebo smrti slábne a strach z průletu nabývá na síle. Bylo těžké uvěřit, že bývaly doby, kdy život nebyl jen sérií po sobě jdoucích traumat, jako když kráčíte po nášlapných kamenech v okrasné zahradě. Celá desetiletí nebyl průlet prstencovými branami spojený s ničím víc než s chvilkovým znepokojením. Ano, pokud byl provoz příliš hustý, mohla se loď ztratit – tiše se vypařila a zmizela bůhvíkam nebo snad nikam. Ale to byla hrozba jako každá jiná. Mohl je trefit mikrometeorit a zničit jim motor. Mohla jim selhat magnetická nádoba, takže by se fúzní reakce rozšířila do zbytku lodi. Mohla dostat mrtvičku.

Kdysi se používání bran řídilo pravidly. Lidskými pravidly ohledně povoleného provozu. Nelidskými pravidly ohledně množství hmoty a energie, které může branami projít v určitém časovém období, aniž by se rozlítila temná božstva požírající lodě.

To všechno teď bylo pryč.

„Kolik si myslíš, že nás tak hledá lodí?“ nadhodil Alex.

„Myslíš, kolik lodí vlastně mají, nebo kolik jich vyčlenili specificky na to, aby nás našli?“

Alex se odmlčel, pak tiše mlasknul. „Ani jedna odpověď by se mi asi nelíbila, co?“

„Za jak dlouho budeme u brány?“

„Když nezačneme před průletem brzdit, tak zhruba za osmnáct hodin.“

Naomi se odpoutala z lůžka a vstala. Paluba se jí vydala vstříc, akcelerační gravitace byla těsně nad půlkou gé. „Jdu si trochu odpočinout. Kdyby se nás někdo rozhodl zabít, dej vědět.“

„Provedu,“ odtušil Alex, když zamířila k výtahu. Pak dodal: „Jak se má Jim?“

Naomi se ohlédla. Světlo obrazovky barvilo Alexovu tvář do modra. Řídké bílé strniště po stranách a na temeni hlavy jí připomnělo obrázky sněhu na úrodné zemině a vlídné oči jí prozradily, že jeho otázka vlastně ani otázkou nebyla.

„No jo, já vím,“ řekla. „Ale co můžu dělat?“

Když se dostala dolů do prostor pro posádku, zaposlouchala se do uklidňujícího pobroukávání lodi kolem sebe. Po tolika letech blízkého soužití s Rosi už dokázala posoudit stav lodi podle zvuků, které vydávala. I kdyby nevěděla, že motor úmyslně není úplně dobře seřízený, zjistila by to podle toho, jak skřípaly a skučely paluby.

Když Laconci Jima zajali, Naomi pro něj truchlila. Oplakávala i sebe sama v té podobě, která ho měla po boku. Když se jí navzdory všemu vrátil, nebyla na to vůbec připravená. V nic takového už nedoufala, a tak ani moc nepřemýšlela nad tím, jaké by to mohlo být.

Protinárazové lůžko bylo provizorně upravené tak, aby se tam vešli oba. Na delší akceleraci si jeden z nich mohl zabrat jednu z nevyužitých kajut nebo – což bylo častější – křeslo na velitelské palubě. Zdvojené lůžko nebylo optimální, ale dokázalo zpříjemnit život. Přinášelo potěšení z probouzení vedle blízké osoby. Intimitu spojenou s tím, když se díváte, jak ten druhý spí, když cítíte, jak dýchá. Když někde hluboko uvnitř víte, že nejste osamělá.

Když přišla do kajuty, Jim spal. Pořád jí připadal hubenější, než si ho pamatovala z dob, než ho zavřeli. Než se sama dobrovolně odebrala do vyhnanství. Možná to bylo jen šedinami ve vlasech, ale zdálo se, že má i kůži na víčkách tmavší než dřív, jako by dostal nakládačku a modřiny se nechtěly hojit. Dokonce i ve spánku měl tělo napjaté, jako by se připravoval na další útok.

Doufala, že se postupně zotavuje, a nejspíš to tak i bylo. Cítila, jak se v průběhu dnů a týdnů sama proměňuje. Dostávala se postupně, po krůčcích hlouběji do míst, kam nemohla, když byli každý někde jinde. Ale bylo to jiné než dřív. Nebyla tu Bobbie. Nebyla tu Clarissa. Amos se proměnil způsobem, ze kterého jí naskakovala husí kůže, když nad tím začala moc přemýšlet. A objevila se tu Tereza se svým psem, napůl stálí pasažéři a napolovic hrozba. Ale i tak to bylo životu, který kdysi mívala, blíž, než měla vůbec právo očekávat. Měla svou rodinu zase pohromadě, i když v jiné podobě. Někdy to bylo příjemné. Jindy jen nostalgicky toužila po tom, co už se nevrátí.

Kdyby se mohli zastavit, vzpamatovat, upustit páru, kdo ví, co dalšího by ještě dokázali zachránit. Ale to nešlo.

Lehla si vedle něj s hlavou položenou na pokrčenou ruku. Jim sebou zavrtěl, zívl, pootevřel jedno oko. Úsměv měl stále stejný – chlapecký, zářivý, nadšený, že ji vidí. Tenhle čas navíc je dar, pomyslela si. A taky se na něj usmála.

„Ahoj, krásko,“ řekl Jim. „Nepropásl jsem něco?“

Roky, pomyslela si. Propásli jsme celé roky. Ale namísto pravdy se jenom usmála.

„Nic důležitého,“ odvětila.

„Fakt bych radši zpomalil,“ ozval se Alex.

Naomi právě v kuchyňce vyhazovala do recyklace zbytky jídla. Lodní motor byl vypnutý a bzučení přístroje, který nasával zatoulané kousky jídla, bylo skoro stejně hlasité jako Alexův hlas v interkomu. Na nástěnné obrazovce visela prstencová brána Kronosu na pozadí záplavy hvězd, podivná temná masa, která se svíjela po jejím obvodu, viditelná jen díky tomu, že jim ji Rosi přiblížila. Zvětšení se s každou další sekundou snižovalo. Prstenec měl průměr tisíc kilometrů, do samotného tranzitu zbývalo necelých dvanáct minut, a přesto by byla pouhým okem pořád ještě nepozorovatelná.

„Jestli chceš, můžeš přibrzdit,“ řekla Naomi. „Ale jestli bude v prstencovém prostoru nějaký nepřítel, budeme o to snadnější cíl.“

„Nejradši bych připravil pulzní dělo,“ odsekl Alex. „Tohle je jenom sublimace, protože mě nenecháš.“

„Mohl bys znovu zkontrolovat torpéda a ZLO.“

„To už dělají Amos s Terezou. Nechci, aby to vypadalo, že jim nevěřím.“

„Mohl bys odjistit nálože na trupu, abys byl připravený odpálit maskovací pláty.“

Alex se na delší chvíli odmlčel. Jim z druhé strany místnosti povzbudivě kývl.

„Jo, přesně to udělám,“ řekl nakonec Alex. „Ale stejně bych měl radši svoje pulzní dělo.“

„Až budeme na druhé straně, můžeš si ho připravit dle ctěné libosti,“ odtušila Naomi.

„Sliby chyby.“ Zaslechla cvaknutí, jak Alex ukončil spojení. Přiblížení prstencové brány se dál pomalu zmenšovalo. Naomi otevřela menší vnořené okno s pohledem zpátky. Kvůli šumům způsobeným hlavní tryskou byl obraz rozmazaný, zrnitý a jenom přibližný, ale i tak viděla, že se za nimi Black Kite nevydala.

„Nevidím žádnou retranslační stanici,“ prohodil Jim. „Tu naši odpálili, ale nezdá se, že by sem dali vlastní.“

„Všimla jsem si. Takže se nesnaží o koordinaci s nikým na druhé straně. A existuje šance, že se neženeme přímo do pasti.“

„Super!“

Zbývalo deset minut.

„Připraven?“ zeptala se Naomi. Místo odpovědi se Jim přitáhl k úchytu na zdi a odrazil se směrem k centrálnímu výtahu. Naomi se spojila s Amosem. „Budeme v pohotovosti na velitelské palubě. Žádné problémy sice nečekáme, ale kdyby k něčemu došlo…“

„Rozumím, šéfová. Pejska už jsem zavřel do kotce. Kdyby to trochu házelo.“

‚Kdyby to trochu házelo‘ znamenalo ‚kdybychom se museli vyhýbat nepřátelské palbě‘. „A Tereza?“

Než odpověděl, zase se tak zvláštně odmlčel. „Zrovna se připoutáváme ve strojovně. Když bude potřeba, stačí zavelet.“

Naomi ukončila spojení a vydala se za Jimem. Výtah byl na dně šachty, zamčený, dokud ho někdo nepřivolá, a oni dopluli prázdným vzduchem šachty až na velitelskou palubu. Usadili se na svých obvyklých místech, utáhli si pásy na těle a otočili obrazovky ke konzolím, s nimiž budou pracovat, pokud se po průletu ocitnou v nebezpečí. Směsice strachu a všednosti to celé proměnila v rituál, něco jako čištění zubů před spaním. Prstenec zůstával na svém místě, jen čočky dalekohledu teď kolem něj ukazovaly méně hvězd.

„Velitelská připravena,“ hlásila Naomi.

„Pilotní kabina,“ potvrdil Alex.

„Jasný,“ utrousil Amos. „My jsme v pohodě. Jděte na to.“

Odpočítávání dospělo k nule. Jim se prudce nadechl. Brána se s bliknutím proměnila v zrnitý deformovaný obraz – tentýž objekt, ale teď už byl za nimi a vzdaloval se. Hvězdy všechny naráz zhasly.

„A jsme skrz,“ oddechl si Alex. „Panel mi zatím neukazuje žádné hrozby, ale sakra práce, je tady nějak moc lidí. Otočím nás a začnu brzdit, dokud nebude jasné, kam dál.“

I když to právě ohlásil, spustila se výstraha před změnou akcelerace a po chvilkové závrati otáčení skončilo a zase bylo jasné, kde je nahoře a kde dole. Naomi tlačil gel lehátka do zad. Už si stihla vyvolat taktickou mapu.

Prostor bran – to, čemu v duchu pořád říkala pomalá zóna, i když to fyzikální omezení rychlosti přestalo existovat už před desítkami let, kdy je Jim s protomolekulárním echem detektiva Millera vypnuli – byl o něco menší než slunce v soustavě Solu. Vešel by se tam milion Zemí, ale teď tu bylo jen 1371 prstencových bran, jedna záhadná stanice přímo uprostřed a dvaapadesát lodí, včetně Rosi, všechny na cestě někam jinam. Alex měl pravdu. Bylo jich tu moc. Bylo to nebezpečné.

„O kolik lodí myslíš, že jsme přišli?“ zeptal se Jim. Když se podívala, měl před sebou otevřenou tutéž obrazovku.

„My jako odboj?“

„Ne, myslím my všichni. Laconci. Odboj. Civilisti, kteří se snažili dostat zásoby tam, kde jsou potřeba. O kolik lodí myslíš, že už jsme přišli?“

„To nikdy nezjistíš,“ povzdechla si. „Nikdo už to nesleduje. Máme tu válku.“

Nechala Rosi identifikovat lodě podle transpondéru, charakteristiky zplodin, tepelného profilu a siluety, aby je upozornila na případné nesrovnalosti a označila všechny, o nichž věděli, že patří k odboji nebo k Laconské říši. Během tří sekund sestavily lodní systémy seznam se vzájemnými odkazy a přehledným rozhraním. Naomi se dala do práce a začala seznam procházet. Nejužší vazby na Laconii měly transportér jménem Osm pilířů bušidó s domovským přístavem v soustavě Bara Gaon a průzkumná loď s dlouhým doletem jménem Létající bizon, která měla domovský přístav v soustavě Solu, ale patřila síti firem, která se spřáhla s Duartovou vládou v momentě, kdy se Země s Marsem vzdaly. Ani v jednom případě nešlo o válečná plavidla a obě lodě připadaly Naomi spíš jako oportunisti než někdo skutečně zapálený pro věc Laconské říše. Rozhodně nebyly součástí oficiální laconské hierarchie.

Jediný známý kontakt odboje byl nezávislý prospektor ze Solu, který tu byl pod jménem Jízlivá mrcha, i když v registru byl vedený jako Pink-Wink. Asi se za tím skrývala nějaká zajímavá historka, ale Naomi si nebyla jistá, jestli ji chce znát.

Kromě toho tam poletovala lahev.

„Není pro tebe?“ zeptal se Jim.

„To doufám,“ řekla Naomi. „Uvidíme.“

Kdysi byla komunikační síť lidstva dost robustní. Retranslační stanice u prstencových bran přijímaly rádiové signály z jednotlivých soustav, a buď byly dost silné, aby je bylo slyšet i přes rušení z bran, nebo je prostě fyzicky přemostily a propojily vysílače a přijímače na obou stranách. Údržbu zajišťovala stanice Medina v samém srdci prstencového prostoru, která monitorovala veškerý komunikační provoz. Celá desetiletí platilo, že jste mohli ze Země poslat zprávu na Bara Gaon a během jediného dne dostat odpověď, i kdyby byly komunikační fronty zahlcené. To ale skončilo spolu se zničením Mediny a vznikem odboje.

Dnes spolu třináct stovek světů komunikovalo pomocí nestále se proměňující mozaiky spojovacích družic, lodí přenášejících zprávy a upravených torpéd, kterým Naomi říkala lahve. Konkrétně tahle měla zdokonalenou konstrukci a jen čekala a shromažďovala zprávy, které jí odboj posílal, dokud si je Naomi nevyzvedla. Nebyl to právě dokonalý systém, určitě už o pěkných pár lahví přišla, ale zprávy se těžko falšovaly, snadno ověřovaly a bylo skoro nemožné je vysledovat ke zdroji.

Otevřela si ovládání Epsteinova pohonu a zadala lehce upravené schéma vstřikování. Nikomu s výjimkou lahve by to nestálo za povšimnutí – nijak nevybočovalo z normálního rozsahu fluktuací motoru. Senzorické pole na povrchu lahve by ale mělo rozpoznat známý vzorec.

A skutečně.

Z lahve vytryskl hutný puls komprimovaných dat, jasně patrný všem lodím v pomalé zóně. Úzký svazek by ukázal prstem na příjemce, kdyby si někdo všiml zpětného rozptylu. Tohle vysílání mohlo být určeno kterékoli z desítek lodí, které ho slyšely. A navíc odboj jednou za čas propašoval do pomalé zóny nebo skrz některou z bran falešnou lahev, která měla pomocí fingovaných dat a vzorců zmást nepřítele.

Lodní systémy Rosi celou dávku signálů vstřebaly a daly se tiše do práce na jejím dešifrování, zatímco lahev na okraji prostoru bran zažehla motor a proklouzla branou pryč. Naomina odbojová organizace všechno sledovala a detonace jednotlivých lahví sloužily jako signál, že je třeba při nejbližší příležitosti vyslat další. I kdyby si jich Laconci všimli – i kdyby věděli, co to znamená –, nemohli s tím vůbec nic dělat.

Celé to fungovalo jako buňky SVP, jen ve velkém, a celé to vymyslela Naomi. Co se v mládí naučíš…

„Tak to mohlo dopadnout mnohem hůř,“ prohodil Jim. „Teď ještě zbývá otázka, kam dál.“

„Záleží na tom, co nám řeknou data,“ odvětila Naomi. „Nerada bych v prostoru bran strávila víc času, než bude nutné.“

„Taky bych nerad, aby mě sežralo něco za hranicemi prostoru a času dřív, než na mě dojde řada.“ Lehkost i humor, které tak dobře znala, nikam nezmizely, ale za nimi se skrývala prázdnota. Žádný nihilismus, pomyslela si. Vysílení.

„Když bude potřeba,“ nadhodila, „vždycky můžeme –“

Lodním interkomem se rozezněl Terezin hlas. „Potřebuju pomoc. V dílně. A potřebuju ji hned.“

Jim byl odpoutaný, ještě než domluvila. Všechna únava z něj spadla. Nečekal, než se zprovozní výtah, spustil se po úchytech v šachtě jako po žebříku. Naomi byla jen kousek za ním. Skoro se jí ulevilo, když viděla, jak se znovu pohybuje s takovou jistotou. Jako by na chvilku zahlédla záblesk dřívějšího Jima. I když se většinou někde schovával, ještě pořád tu s ní byl.

„Co se děje?“ dožadoval se Alex z pilotní kabiny.

„Amosovi se něco stalo,“ odpověděla Tereza. Zněla napjatě a zároveň vyrovnaně, jako nějaký záchranář.

„Už jsme na cestě,“ řekla Naomi. Jim neodpověděl vůbec. Když se dostali na úroveň strojovny, Naomi něco zaslechla. Hlas. Amosův hlas, ale žádná slova. Byl to jen hluboký vlhký zvuk, napůl vrčení a napůl kloktání. Trochu to připomínalo tonoucího. Do dílny dorazili s Jimem společně.

Tereza seděla na palubě v tureckém sedu s Amosovou širokou, holou hlavou v klíně, zatímco sebou škubal a třásl se. Od úst mu kapala světlá pěna a černočerné oči měl doširoka otevřené a prázdné. Vzduch byl plný hnusného puchu. Napůl kovového, napůl organického.

„Má záchvat,“ řekl Jim.

Tereza promluvila třesoucím se hlasem: „Proč? Proč se mu to stalo?“

Kapitola čtvrtá: Elvi

„Vytáhněte ji,“ řekla Elvi. „Končíme.“

„To ne,“ protestovala Cara. Hlas se jí ještě třásl, ale vyslovovala už zřetelně. „Já to zvládnu.“

Její mozkové funkce mapovalo sedm různých souborů dat na dvakrát tolika obrazovkách. Vedle nich rolovala data z BFS – jak technici rádi říkali zelenému krystalu o velikosti Jupitera, který byl jediným dalším objektem, jenž se nacházel v celé soustavě Adro. Pokročilé srovnávací protokoly prováděly jejich vzájemné mapování v šesti dimenzích. Nestabilita už z obou souborů dat zmizela, záchvat – pokud to tedy byl záchvat – ustoupil a turbulence se stabilizovaly.

Výzkumní pracovníci a technici po celé laboratoři upírali své doširoka rozevřené, nejisté oči na Elvi. Cítila, jak veškerý personál přímo touží pokračovat. Sama to chtěla taky. Vzpomněla si, jak měla na kolejích jako doktorand dozor a musela ukončovat společné pařby.

„Já jsem vedoucí výzkumu. Ona testovaný subjekt. Takže když já řeknu, že končíme, tak končíme.“ Když se tým probudil k životu a začal ukončovat experiment, otočila se Elvi ke Caře, která se vznášela nad baterií zobrazovacích senzorů. „Promiň. Nejde o to, že bych ti nevěřila. Jde o to, že tady nevěřím ničemu.“

Dívka s černočernýma očima přikývla, ale pozornost už věnovala něčemu jinému. Zrakový i sluchový lalok se jí rozzářily jako silvestrovská Paříž a postcentrálním závitem procházel hluboký pomalý puls, který odpovídal energetickým hodnotám z jižní hemisféry BFS. Ať už Cara v danou chvíli cítila cokoli, věnovala tomu víc pozornosti než jí. Elvi měla pocit, že kdyby teď zařvala Caře přímo do ucha, byl by to jenom nepatrný zlomek informací zaplavujících její mozek.

Nebo vlastně celé její tělo, což byl taky problém. Elvi měla nastudovanou somaticko-kognitivní teorii, ale to, jak moc se BFS evidentně snažil prezentovat informace celé Cařině nervové soustavě – včetně svalů a vnitřností –, všechno dál komplikovalo. Zatímco její tým dokončoval závěrečné procedury, aby přenesl Caru zpět do pouhé lidské reality, Elvi si znovu procházela data.

Falcon, Elvina vlastní, i když státem financovaná výzkumná loď, představovala nejmodernější jednoúčelovou laboratoř na všech třinácti stovkách světů. Což znělo celkem působivě, dokud si člověk neuvědomil, že většina z těch třinácti set světů živoří na úrovni drobných evropských zemědělců z konce 19. století, kteří se snaží vypěstovat dost jídla, aby začátkem zimy nemuseli porazit půlku dobytka. Falcon byl jediným plavidlem, které přežilo útok, jenž zničil Typhoon i stanici Medina, a jizvy na něm byly jasně patrné. Na místech, kde úponky temnoty, která byla jakýmsi zvláštním způsobem skutečnější než realita, připravily loď o třetinu její masy, měla paluba trochu jinou barvu. Elektrické rozvody i systém podpory životních funkcí byly poskládané z náhradních dílů a zbytků původních komponent. I sama Elvi měla na noze patrné místo, odkud jí během útoku ze stehna zmizel kus tkání o velikosti pomeranče, i když jí svaly a kůže mezitím dorostly. Práce na Falconu byla neustálou připomínkou toho traumatu. Pomáhalo jí, když se mohla soustředit na data, na BFS a na Caru s Xanem.

Její zástupce doktor Harshaan Lee se na Elvi podíval a pokývl. Byl to energický mladý vědec a měla ho ráda. A co víc, věřila mu. Věděl, co po něm chce, a posunkem nabídl, že už zajistí ukončení experimentu v souladu s protokolem. Kývnutím jeho nabídku přijala.

„Tak fajn, lidi,“ zatleskal Lee. „Teď hezky popořádku a podle pravidel.“

Elvi se vzduchem protáhla do výtahové šachty a zamířila na záď, kde se nacházel motor a izolační komora s Cařiným mladším bratrem Xanem.

U jedné stěny se vznášel Fayez, levou nohu zastrčenou za úchytem a v ruce mobilní terminál, na kterém zářil text. Vedle něj byla na vozíku připoutaná bytost, které říkali katalyzátor – ženské tělo, do něhož vstříkli izolovaný, ale stále živý vzorek protomolekuly. Katalyzátor k ní obrátil nevidomé oči a Fayez se podíval, kam jejich prázdný pohled míří.

„Jak si vedl?“ zeptala se Elvi a kývla směrem k izolační komoře, kde se skrýval Xan. Většinu času v ní byl zavřený katalyzátor, ale ve chvílích, kdy ho používali k aktivaci starých mimozemských technologií, tam místo něj posílala Xana. K jediné interakci chlapce s protomolekulou docházelo během jejich výměny.

Fayez si zapnul obrazovku s bezpečnostní kamerou. Xan se vznášel uvnitř izolační komory. Oči měl zavřené a pusu pootevřenou, jako by spal nebo jako by se utopil.

„Chvíli poslouchal muziku, přečetl si pár čísel Naky a Corvalise a potom usnul,“ řekl Fayez. „Úplně jako preadolescentní kluk, na jakého vypadá.“

Elvi se přitáhla vedle manžela. Na mobilním terminálu měl otevřený výpis dat z laboratoře a vedle přístroje monitorující Xana. Na první pohled viděla, že mezi nimi není žádná korelace. Ať už si Cara procházela čímkoli, Xan to s ní neprožíval. Nebo aspoň ne viditelně. Ale stejně to radši všechno ještě projede srovnávacími algoritmy.

Nevybavovala si, že by si povzdechla, ale i tak ji Fayez pohladil po ruce.

„Už jsi slyšela o soustavě Gedara?“

Přikývla. „Změna rychlosti světla. Na půdě už nám zase straší temná božstva. Zdá se, že je to čím dál častější.“

„Na pořádnou frekvenční analýzu budeme potřebovat víc referenčních bodů,“ prohlásil. „Ale jo. Vypadá to tak. Nesnáším ten pocit, že něco obrovského zuřivě škrábe na dveře reality a snaží se najít způsob, jak mi zakroutit krkem.“

„Nebylo by to tak hrozné, kdyby to nebyla pravda.“

Rukou si prohrábl vlasy. Už je měl úplně stříbrné a ve stavu beztíže vypadal obvykle jako postavička z kresleného seriálu. Elvi už měla vlasy taky skoro bílé, ale stříhala si je nakrátko. Hlavně protože nesnášela kompresní tekutinu ze submerzních lůžek a dostat ten puch z delších vlasů trvalo věčně.

„Skončili jste dřív?“

„Zaznamenali jsme nestabilitu při synchronizaci s BFS.“

Teď byl s povzdechem na řadě Fayez. „Byl bych radši, kdyby mu tak neříkali. Není to smaragd, ale diamant.“

„Já vím. Promiň.“

„A vůbec, BFD zní prostě líp,“ řekl, ale nemyslel to nijak zle. Jejich manželství byla jedna obrovská spleť soukromých vtípků, komických vložek, společné zvědavosti a sdílených traumat. Za ty desítky let už si vytvořili společný kód. Věděla, jak to vypadá, když mu něco přijde zajímavé, a jak jinak zní, když ho něco štve. Když se ji snaží chránit a když se potýká s něčím, co sice vidí, ale nedokáže pochopit.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

„Ty sis toho nevšimla?“

„Čeho zase?“

Fayez znovu otevřel datový soubor. Na jedné straně mozek a tělo dospívající dívky zakonzervované ve věku, kdy zemřela a byla „opravena“ mimozemskou technologií. Na straně druhé rozptyl částic a magnetická rezonance obřího krystalu, který – pokud budou mít štěstí – v sobě ukrývá historii živočišného druhu, jenž si podmanil celou galaxii a v jehož stopách teď kráčeli směrem k vyhynutí. Podobnosti byly zřejmé na první pohled. Fayez povytáhl obočí a čekal, až jí to dojde. Zavrtěla hlavou. Ukázal na maličký indikátor po straně výpisu: Korekční kompenzace komunikační prodlevy: -0,985 s.

Zamračila se.

„Nacházíme se nula celá devět set osmdesát pět světelných sekund od diamantu,“ řekl Fayez. „Kolem hvězdy obíháme na synchronizovaných oběžných drahách, takže se navzájem nepřibližujeme, ani nevzdalujeme. Když jsme to zkoušeli naposledy, Cara si s tím diamantem povídala. Jeden něco řekl, druhý odpověděl. Teď si prozpěvují ve společné harmonii. Žádná komunikační prodleva.“

Elvi cítila, jak se jí hlavou ženou implikace jako zurčící potůček. Vždycky věděli, že se protomolekula nenechá příliš svazovat zákonitostmi fyzického prostoru, ale měli za to, že to má co dělat s kvantovým provázáním částic. Cara si ale s BFS nevyměnila žádné částice, o kterých by věděli, takže tenhle pseudookamžitý přenos informací znamenal něco nového. Jedna ze základních hypotéz protomolekulární technologie právě dostala vážnou trhlinu.

Zároveň to znamenalo, že jejich snahy komunikovat s artefaktem způsobily, že začal artefakt komunikovat s nimi. Její experiment byl úspěšný.

Jen nečekala, že v ní ten úspěch vyvolá takový strach.

Pro Laconskou říši začala Elvi pracovat pod nátlakem. Winston Duarte si podmanil celé lidstvo s rychlostí a důkladností morové nákazy. Když jí nabídl vysoké postavení ve svém Vědeckém direktorátu, odpověď zněla ano. Byla by to práce snů, nebýt možných důsledků odmítnutí.

Potom se ale Duartův plán konfrontace se silami, jež vyhladily stavitele prstencových bran, zvrtnul. Nejvyššího konzula to úplně odrovnalo. A Elvin přímý nadřízený Paolo Cortázar skončil jako řídká, krví páchnoucí mlha. Elvi, která měla ráda svou práci, ale ne svého zaměstnavatele, byla nečekaně povýšena na vedoucí laconského Vědeckého direktorátu a dostala za úkol nějak zastavit útoky, které způsobovaly výpadky vědomí, někdy v jednotlivých soustavách a jindy v celé říši. A přijít na to, jak zkrotit chaos, který zavládl v Duartově hlavě. A navíc zabránit tomu, aby se při tranzitu mezi normálním prostorem a podivným dopravním uzlem v prostoru bran ztrácely další lodě.

K ruce měla takřka nekonečné zdroje říše, na bedrech tíži přežití celého lidstva a k tomu výzkumnou metodiku zefektivněnou tak, že by s ní etická komise vyrazila dveře, už když by zahlédla stránku s obsahem.

Teď jenom musela porozumět dvěma diametrálně odlišným věcem. Nejdřív civilizaci, která dokázala vytvořit protomolekulu a postavit prstencové brány, a potom silám, které ji dokázaly zničit. Když měla výjimečně dobrou náladu, viděla sebe samu coby středověkého mnicha, který se ze všech sil snaží pochopit životy svatých, aby mohl lépe popatřit na tvář Boží. Častěji se však cítila jako termit, který se pokouší vysvětlit svým kolegům z podřádu Isoptera, co jsou zač psi, aby pak mohli všichni společně spekulovat, co je to jazz fusion.

Tvůrcům protomolekuly a tomu, co je vyhladilo, rozuměla ze všech lidí nejlíp právě Elvi. Tedy s výjimkou Cary – a Xana –, pokud to bude fungovat.

„Bylo to jako ve snu,“ vykládala Cara. „Jenom větší. Nepamatuju si, že by ve snu věci někdy nějak chutnaly, víš? Tady jsem je ochutnávala a slyšela a zdálo se, že mi nějak mění tvar těla. Bylo tam… všechno.“

„Já necítil nic,“ utrousil Xan. Znělo to zklamaně.

Původně prováděla Elvi debriefing každého sourozence samostatně, nejdřív si brala Caru, potom Xana. To proto, aby jeden neslyšel, co říká ten druhý, a nemohli se navzájem ovlivnit. Ale oba byli z takového jednání vystresovaní.

Teď si je vzala do své soukromé laboratoře společně, a zatímco se tam vznášeli, ona se zapřela u stolu a dělala si zápisky. Uvnitř to vypadalo jako v pracovně zámožného psychiatra – na stěnách světlé čalounění v barvě trávy, v nikách dracény s kapilární závlahou, tlumené pulzování vlastní recyklace vzduchu. Ze všeho bylo na první pohled jasné, že je to pracovna někoho hodně důležitého. Moc se jí to nelíbilo, ale nikdy si nenašla čas, aby se zamyslela nad tím proč.

„Bylo to jiné než posledně?“ vyzvídala Elvi.

„Bylo tam takové… nejspíš přeskakování? Taková chvilka, kdy se všechno rozpadne na kousky a pak se to zase dá dohromady a všechno je jasnější a bezprostřednější. To není to správné slovo. Možná, že správné slovo ani neexistuje.“

„A ve srovnání s tvými zážitky s ‚knihovnou‘?“ zeptala se Elvi.

Cara se na chvilku nepřirozeně odmlčela, tak jak to s Xanem občas dělávali. Elvi okamžik počkala, než se probere. „Knihovna není vůbec senzorická. Prostě víte věci. Ale tohle? Není to knihovna, je to místo, odkud všechny ty informace pocházejí. Tím jsem si jistá.“

Xan něco tiše zabrumlal. Cara ho pohladila po ruce a přitáhla si ho blíž. Instinktivní utěšování primátů se nijak nezměnilo ani v malé bublině z keramiky, oceli a uhlíkových plátů světelné roky vzdálené od světa jejich původu.

„Dokázala jsi s tím vůbec navázat nějakou interakci?“

„Myslím, že jo,“ řekla Cara. „Teda, tomu, co to dělalo, jsem nerozuměla, ale myslím, že na to přijdu. Už je mi dobře. Jsem připravená se tam vrátit.“

Elvi si napsala: Subjekt vykazuje silnou touhu po návratu do rozhraní, která odpovídá poklesu hladiny dopaminu a serotoninu po ukončení pokusu. Návykové?

„To je fajn,“ pronesla nahlas. „Musíme ještě provést nějakou rekalibraci, ale za pár směn bychom měli být připravení to zkusit znovu. A mezitím budu chtít provést pár testů. Zkontrolujeme ti základní hodnoty.“

„Dobře,“ řekla Cara a skoro se jí přitom povedlo skrýt svou netrpělivost. „Jak chcete.“

Xan se na sestřině ruce zavrtěl, až se oba trochu roztočili. „Já mám hlad.“

„Nenechte se zdržovat,“ odtušila Elvi. „Já to tady musím dopsat, ale vy dva byste se měli zatím najíst a odpočinout si. Já za chvíli přijdu.“

Cara přikývla a přitáhla si Xana blíž. „Díky, doktorko.“ Jednou dlouhou nohou se ladným pohybem odrazila od Elvina pracovního stolu. Děti – nebo snad testované subjekty, nebo lidsko-mimozemské hybridy, nebo jak o nich Elvi zrovna v tu chvíli přemýšlela – za sebou zavřely dveře. Elvi si dlaněmi promnula oči, až jí v nich barevně zajiskřilo, a dlouze si povzdechla. Celá se třásla směsicí nadšení, úzkosti a vyčerpání. Jako kdyby to přehnala s kafem, a přitom dnes ještě žádné neměla.

Zapsala si zbytek postřehů o Caře a Xanovi a připojila ke zprávě původní, nezpracovaná data. Pak už jí zbývalo jenom udělat shrnutí. Přepnula rozhraní na Diktafon a odplula vzduchem od stolu. Noha potřebovala protáhnout, ale zároveň měla náběh na křeč. Od chvíle, kdy jí dorostly chybějící tkáně na stehně, se jí to občas stávalo.

„Rozhodně jsme svědky pokroku,“ začala a slova se sama řadila na obrazovce. „Zdá se, že v rámci triadického vztahu mezi protomolekulovým katalyzátorem, vědomým subjektem a BFS –“ Elvi se zamračila a zamlaskáním dala signál k odstranění posledních dvou slov, „– a domnělým mimozemským datovým jádrem nyní dochází k dokončení takzvaného handshake protokolu. Mám obavy, že primární subjekt a rozhraní pro sebe nejsou určeny a jejich vzájemná interakce může být –“ Znovu dvakrát mlaskla. „– může potenciálně vést k destrukci jednoho z nich, případně obou.“

Dveře kanceláře se otevřely a dovnitř vplul Fayez. Zatímco se zastavoval o úchyt, zdviženou rukou ho požádala o ticho. Počkala, než se dveře zavřou, a pak pokračovala.

„V další fázi se budeme snažit potvrdit informace, které již máme. Konkrétně hodlám položit subjektu sérii jednoduchých otázek týkajících se podrobností z výzkumu artefaktů a archeologického výzkumu několika soustav, k nimž by teoreticky neměl mít přístup. Pokud nám dokáže potvrdit takto získané informace, budeme moci při dalším výzkumu vycházet z předpokladu, že jsou další poskytované informace důvěryhodné. Avšak vzhledem k tomu, že byl subjekt držen v Cortázarově soukromé laboratoři a nevíme, nakolik doktor dodržoval informační hygienu, musím být při výběru testovacích otázek velice opatrná.

Žádný ze subjektů se nezdá být zasažen událostmi v soustavě Gedara. Ani náš personál, ani já osobně jsme nezažili žádné výpadky ani ztrátu vědomí od chvíle, kdy před několika měsíci došlo k útoku na všechny soustavy zároveň. Jelikož zatím nevíme, čím je nepřítel při svých aktivitách limitován, můžeme na základě omezeného rozsahu incidentu v soustavě Gedara pouze spekulovat, že jsou útoky dosud v experimentální fázi a nepřítel teprve hledá způsob, jak nás účinně zneškodnit. Nebo že nové útoky vyžadují větší úsilí a nepřítel je nechce uplatňovat ve větším měřítku. Nebo že prostě ještě nemáme dost informací, abychom chápali, čeho jsme svědky, a já tady melu, co mi slina na jazyk přinese.“

Zamlaskáním poslední sarkastickou poznámku smazala a zprávu uzavřela. Začala si procházet text a hledat chyby a překlepy. Fayez se přesunul vedle ní a díval se jí přes rameno.

„Zapomnělas říct: ‚A jestli s tím brzo něco neuděláme, přijdou nakonec naši podlí nepřátelé na to, jak nám všem udělat v hlavě bramboračku, a pak bude muset evoluce pořádně zapracovat na švábech, jinak se odpovědi nedočkáme.‘“

„Myslím, že spíš na mravencích než na švábech,“ opravila ho Elvi. „Mravenci jsou predátorské superorganismy. Švábi jsou pro ně jen zásobárny na nožičkách.“

„Tys už nad tím přemýšlela.“

Zprávu poslala doktoru Ochidovi z Vědeckého direktorátu na Laconii a soukromě ještě admirálu Antonu Trejovi, který byl v danou chvíli nejbližším ekvivalentem řídící inteligence jejich vlastního predátorského superorganismu. Kdesi na Falconu zablikal úzký svazek a světlo zamířilo k retranslačním stanicím, které za sebou zanechali a o nichž doufali, že budou ještě funkční. I rychlostí světla potrvá informacím skoro hodinu, než dorazí k prstencové bráně, pak musí pomocí zflikované, válkou zdevastované, nespolehlivé komunikační sítě překlenout prostor bran a nakonec ještě bůhvíjak dlouho poputují k Trejovi.

Zkomprimovala další kopii zprávy, označila ji tak, aby ji odboj snadno zachytil, a pak ji odeslala Naomi Nagatě.

„To nás jednou přivede do problémů,“ poznamenal Fayez.

„My už problémy máme.“

„Jasně, ale to se nás jen všechny snaží vyhladit kosmické síly za hranicemi prostoru a času. Kvůli předávání všech našich dat odboji budeme mít ještě ten problém, že nás bezpečnostní složky zastřelí za vlastizradu.“

Elvi se zasmála, ale byl to nervózní, zlobný smích. „To, co tu děláme, přesahuje politické zájmy.“

„Já vím,“ odtušil. „Jenom doufám, že to budou politici vidět stejně.“

Jen to dořekl, zazvonil Elvi terminál. Zpráva s nejvyšší prioritou přímo z Laconie. Přísně tajná.

„To bylo sakra strašidelný,“ řekl Fayez. „Chceš trochu soukromí?“

„Nechci,“ odpověděla. „Ale bude to tak lepší.“

Jen se za ním zavřely dveře, spustila přehrávání. Nad kamerou se skláněl osobní sluha Winstona Duarta Kelly. Jeho sevřené rty tvořily tenkou šedou linku. Ať už to bylo cokoli, na dobré zprávy to nevypadalo.

„Doktorko Okoye. Admirál Trejo mě pověřil, abych vás informoval o jisté záležitosti, která může mít dopad i na vaši práci. Došlo ke změně stavu Nejvyššího konzula Duarta…“

Kapitola pátá: Tanaka

Bojový oblek Laconské mechanizované pěchoty pro zvláštní průzkumné jednotky, vojáky láskyplně přezdívaný Stalker, byl zázrakem konstrukčního designu. Byl navržen pro dlouhodobé průzkumné nasazení, lehčí a rychlejší než standardní oblek, a místo aby se ježil zbraněmi, byl pokrytý senzory a sledovacími systémy. Nebyl určen pro boj na frontových liniích. Měl za úkol proklouznout za ně, zjistit pohyb a postavení nepřítele, označit cíle a potom proklouznout zase zpátky dřív, než dorazí těžce vyzbrojené přepadové jednotky, aby se o ně postaraly. Díky rychlopalnému Gatlingu malé ráže na pravé paži se ale v případě potřeby dokázal Stalker s něčím menším vypořádat i sám.

Za ta desetiletí aktivní služby, nejdřív jako členka elitního průzkumného praporu marťanského Sboru vesmírné pěchoty ze základny Hecate a potom jako velitelka bojových jednotek nově zformované Laconské pěchoty, už měla Tanaka na sobě snad všechny modely bojových obleků, co kdy existovaly. Stalkera měla nejradši. Byl štíhlý a vysoký, rychlý jako blesk a hodně vydržel, takže si vždycky říkala, že je to robotická verze jí samotné.

Model, který měla právě na sobě, měl teď zelený maskovací vzor, ale jeho povrch měnil barvy tak, aby odpovídal zvlněným laconským lesům a houštinám, které kolem ní viděly jeho optické prvky. I když neviditelnost zajistit nedokázaly, měla díky nim vhodnou kamufláž, ať už se nacházela kdekoli. Dva velké akumulátorové bloky na zádech vydržely devadesát hodin. Ve zbrani měla založený pás s kombinací průbojného a tříštivého střeliva. Klusala lesem pohodlnými dvaceti kilometry v hodině a drobná zvířena před ní prchala. K opatrnosti neměla důvod. Dokud nenajde Nejvyššího konzula, nemůže v divočině narazit na nic, co by ji mohlo ohrozit.

Začala tím, že si prostudovala některé soubory a podklady, ke kterým předtím neměla přístup.

Informací o osobním životě Nejvyššího konzula ale ve skutečnosti mnoho nebylo ani v souborech, které si odemkla díky statusu Omega. Zdravotní záznamy byly povšechné a vágní. V průběhu let si chránil své soukromí prostě tak, že nepořizoval žádné záznamy. To všichni ostatní obyvatelé Laconie byli zdokumentovaní přímo ukázkově. Než vyrazila, vzala konzulovo špinavé prádlo a zavřela ho do jedné místnosti se svým senzorickým vybavením. Když se pak soukala do obleku, měl už identifikované chemické markery všech lidí, kteří kdy přišli s látkou do styku. A dokázal identifikovat všechny až na jednoho. Vylučovací metodou zbýval už jenom Nejvyšší konzul. Využití negativního prostoru pro šelmy.

Teď měla jeho pach.

Díky záznamům z bezpečnostních kamer dokázala Duarta vystopovat až na okraj Vládního komplexu a ještě o kus dál. Potom už stopa slábla. Pachy rozfoukal vítr a smyl déšť.

Laconie nebyla nijak obrovská, ale pořád to byla planeta. Duarte odešel pěšky před několika dny. V ideálním případě ještě pořád jde a ona ho do večera najde. Ale na kolonizovaných světech se často skrývaly staré dopravní sítě používané mimozemšťany, kteří to celé postavili. Pokud by se mu povedlo nějakou zprovoznit, může už být kdekoli na povrchu planety, nebo i kilometry pod ním. Kdyby se jí tak povedlo zjistit, kudy se do ní dostal, věděla by, co dál. Nic víc nepotřebovala – pěkně krok za krokem, dokud nesplní celou misi.

Běžela tak rychle, že překvapila rodinku kostrolosů, kteří vyhrabávali ze země potravu svým impozantním parožím. Když se tam tak náhle objevila, vyděsili se a pak se rozprchli, každý na jinou stranu. Oblek je všechny sledoval, ale úroveň hrozby vyhodnotil jako nízkou. Kdyby ji manuálně změnila na vysokou, nadělal by její automatický kulomet z celého stáda během pár vteřin fašírku.

Rozhodla se to nedělat.

Nejdřív eliminovala mlhavější stopy. 15% shoda, stěží víc než kvalifikovaný odhad, ji přivedla ke stezce lesní zvěře lemované keři se stříbrným listím. 20% shoda zamířila strmou skalní stěnou přímo vzhůru, a tak ji Tanaka zamítla jako falešnou. Jak tak křižovala krajinou, v duchu se uvolnila, plně se oddala honu a čas pro ni začal ztrácet pevné obrysy. O něčem takovém slýchala u umělců, kteří se ponořili hluboko do svého díla. Byl to nádherný zážitek – být sama ve své hlavě, soustředěná výhradně na svůj úkol.

Stálým tempem se hnala úzkým pásem lesa ke skalnatému úpatí hory. Když se tam dostala, měla už celkem jasnou představu o tom, kam míří. Topografické mapy ji vedly klikatým slepým kaňonem až ke vstupu do jeskyně. Byl dobře skrytý před náhodnými pozorovateli. Nebylo divu, že ho bez koordinovaného pátrání nikdo nenašel. Tereza si musela myslet, že našla tu nejlepší skrýš na světě.

V ústí jeskyně zahlédla dvojici velkých hlodavcovitých stvoření s černýma očima i srstí, mozolnatými tlamami a ušima jako lastury, která tam spolu bojovala, pářila se, nebo něco takového. Když se přiblížila, zvířata přestala, zasyčela na ni a vycenila zahnědlá špičatá zahnutá zubiska. Odkopla je z cesty. Stvoření s vlhkým plesknutím narazila na stěnu jeskyně a přestala se hýbat. Chvilku se nad jejich drobnými tělíčky zastavila a pak se zanořila do temnoty ve skále.

Právě v téhle chodbě žil celé roky nedaleko vchodu nepřátelský špion. Ještě pořád se tady všude držel jeho pach. Kromě toho našel oblek i stopy po Tereze a tuctu dalších Laconců. Po extrakčním týmu, který zabil Timothyho, či snad Amose Burtona, nebo kdo to vlastně byl, a následném vyšetřovacím týmu, který si přišel pro jeho mrtvolu a vybavení. Podle oficiálních informací seděl celou tu dobu na malé atomové pumě. Obecně se mělo za to, že čekal, jestli se mu před odpálením nepodaří vysvobodit Jamese Holdena. Neubránila se jistému respektu. Člověk, který dokáže držet smrt ve svých rukou a nenuceně čekat na správný okamžik, v sobě má určitou neposkvrněnost.

Oblek podle všeho zachytil Duartův pach, ale pokud tudy Nejvyšší konzul prošel, byla jeho stopa moc slabá nebo moc propletená s ostatními na to, aby ji dokázal s jistotou sledovat. Procházela jeskyní a snažila se znovu docílit bezvýhradného soustředění, které cítila v lese, ale zabití těch malých skorokrys a nalezení zbytků špiónova doupěte ji z nějakého důvodu nutilo k zamyšlení. Ten čistý a nádherný okamžik se vytratil, i když hon trval dál.

Zdejší kámen byl světlý, chatrný a drolivý. K vykopání chodby by stačily posilovací rukavice jejího obleku. Začala se docela bát možných závalů, zvlášť když opustila vstupní síň, kde špion původně tábořil, a síť chodeb se proměnila v labyrint. Díky inerciální navigaci si mohla vytvářet v reálném čase 3D mapu svého okolí, ať už se hnula kamkoli, ale ta hora byla obrovská. Jestli je chodbami provrtaná skrz naskrz, může v nich Tanaka strávit celé dny. A jestli má pravdu a Duarte zamířil právě sem, nebude snadné ho odsud dostat.

Nejlepší by bylo požádat o roj mikrodronů a vypustit je do chodeb. Ale Trejo zdůrazňoval nutnost přísného utajení celé operace a zapojit do akce tým, který by byl k řízení dronů potřeba, jí připadalo jako zbytečné riziko. Ovšem pokud ho nenajde sama, má pořád v záloze plán B.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Leviatanova zhouba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.