ZLATÝ BOSS,
KTERÝ CHODIL BOS

Pavel Ryba – muž, který Čechům prodal drahé kovy za deset miliard

Jan Müller

Fish & Rabbit

Preface © Štěpán Pírko, 2020

Text © Jan Müller, Pavel Ryba, 2020

Cover photo © Ivy E. Morwen

ISBN 978-80-907962-5-6 (EPUB)

ISBN 978-80-907962-6-3 (MOBI)

Obsah

Předmluva

Úvod

Díl I.

Les, taxík, zlato

Díl II.

Cykly bohatství

Díl III.

Léčba koronavirem

Díl IV.

Choď, jak tě pánbůh stvořil

Z Pavlovy knihovny aneb Doporučené knihy pro zvídavého čtenáře

Lidé Golgen Gate

Poděkování Pavla Ryby kolegům

Závěrem pár slov o klientech…

Příloha

V číslech a obrazech

„Klíčem k úspěchu není přesně předpovědět, kdy ke krizi dojde. Klíčem k úspěchu je být na krizi připraven.“

Perikles

Předmluva

Jsem rád, že jsem si díky této knize mohl s Pavlem konečně pořádně „popovídat“. Při jeho i mé vytíženosti jsme si za ta léta na sebe tolik času bohužel nenašli. Jsem přesvědčen, že mnoho Pavlových kamarádů, známých, spolupracovníků či klientů nyní také ocení možnost Pavlovi položit otázky, na které se ho chtěli zeptat, ale nikdy na to „nebyl čas“. Po přečtení knihy mám stejný pocit jako pokaždé, když se s Pavlem loučíme – bylo to poutavé, obohacující a inspirující.

Pro někoho, kdo se s danou problematikou teprve seznamuje, může působit řada tvrzení v knize jako přehnaná a až těžko uvěřitelná. Po jejich přečtení může i životní optimista snadno podlehnout depresi. Čtenář tak stojí před nelehkým rozhodnutím – jako ve filmu Matrix. Vezme si modrou pilulku, probudí se ve své posteli a dál žije ve své realitě s chutným steakem, který neexistuje? Pak může knihu rovnou zavřít. Anebo se rozhodne vzít si červenou pilulku – jako hlavní hrdina filmu Neo – a pokračovat ve čtení? Poznání je to bolestivé. Ale je lepší žít ve sladké iluzi, nebo poznat pravdu? Rozhodnutí je na každém z nás.

Ovšem není vše černé. Kniha vzhledem ke zvolenému formátu rozhovoru umožňuje jít do šířky i hloubky v řadě témat a část o Pavlově podnikatelském úspěchu je krásnou motivací pro všechny, v nichž dřímá duch podnikatele, jen dosud nenašli odvahu uskutečnit onen první krok. Tento osobní příklad bychom optikou dnes tolik populární kvantové fyziky mohli vidět jako důkaz obrovské síly naší mysli, kdy si sami vytváříme vlastní realitu a naše možnosti jsou mnohem větší, než nás učili doma a ve škole.

Jako tenká nit, která neviditelně spojuje různé pasáže na zdánlivě různá témata v knize, se mi při čtení knihy na mysl neustále vracel citát, který je přisuzován Mayeru Amschelu Rothschildovi: „Dejte mi moc vytvářet a kontrolovat peníze, a nebude mě zajímat, kdo píše zákony.“ Téměř přesně sto let po jeho smrti, v roce 1913, se skupině bankéřů podařilo založit soukromou centrální banku a myšlenku z citátu konečně uskutečnit. Tato centrální banka se jmenuje Federal Reserve – a dodnes určuje naše osudy mnohem víc, než si uvědomujeme či jsme ochotni si připustit.

Když jsem v roce 1999 publikoval svoje první analýzy ohledně zlata a jako jeden z hlavních důvodů pro možný růst jeho ceny jsem uváděl velmi expanzivní měnovou politiku tehdejšího šéfa Federal Reserve Alana Greenspana, ani ve snu by mě nenapadlo, kde se budeme nacházet po dvaceti letech. Kdybych tehdy u státnic profesorovi tvrdil, že úrokové sazby mohou být i záporné, patrně by mě od zkoušek vyhodil. Když jsem v roce 2009 psal o největší finanční krizi od roku 1929, nevěřil jsem tomu, že budou schopni oddalovat finální řešení problémů tak dlouho. Bohužel toto odložení řešení problému spočívajícího v uměle nízkých úrocích a enormním zadlužení způsobilo, že po jedenácti letech stojíme před problémem mnohem větším. Jsem rád, že kniha podává velice srozumitelně a jasně odpověď na otázky, které roky slýchávám: Kdo to všechno zaplatí? A jak se proti tomu můžu bránit?

Je jasné, že odstranění nerovnováh, které se kumulují více než dvacet let, nebude bez bolesti. Ve vztahu k přírodě i sobě samým jsme se mnoho let odchylovali od zdravého a udržitelného stavu – a koronavirus nás k rovnováze částečně vrací. Pravděpodobně nás čeká i přehodnocení toho, jak je nastaven finanční systém a co vlastně znamená pojem peníze. Na jednu stranu to zřejmě bude katastrofa rozměrů, které nikdo z nás nezažil, na stranu druhou obrovská příležitost posunout lidstvo na novou, lepší úroveň. V tomto jsem optimista jako Pavel, protože vím, že věci jsou řízeny inteligencí dalece přesahující lidský mozek v současné úrovni jeho rozvinutosti.

Díky, Pavle, za tvoji odvahu tuto knihu napsat. Díky za tvoji dlouhodobou snahu dávat lidem informace a možnosti, jak se alespoň částečně připravit na změny, které nás čekají.

Štěpán Pírko,
předseda představenstva Colosseum, a. s.

Úvod

Nápad na tuto knihu se objevil poslední den starého světa. Byla půlka března, seděl jsem s přáteli v restauraci v centru Prahy a pil stylově mexické pivo značky Corona, protože už jsme věděli, že vláda v noci na pátek třináctého kvůli koronaviru zavírá restaurace. Tušil jsem, že nic nebude jako předtím. Ten rozhazovačný, zadlužený, nedospělý, přežraný, ukřičený svět kolem nás právě odpočítával poslední minuty.

Náhle jsem si vzpomněl na Pavla. Vzal jsem mobil, zavolal mu a navrhl, že spolu uděláme knížku o tom, proč teď přijde ekonomická krize a co to s námi všemi udělá. Jako by na můj telefonát už čekal. Nepotřeboval se rozhodovat. Řekl hned: Jasně! To bude pecka!

Na druhý den ráno jsme se probudili do jiné reality, kde hlavní slovo dostala pandemie, respektive strach z ní. Kde se ke slovu dostali virologové, politici a centrální bankéři. Veřejnost si nasadila roušku, která se stala náhubkem. Ačkoliv nezpochybňuji, že bylo třeba rázně zakročit, aby se nemoc nešířila, a děkuji všem, že jsme to společnými silami zvládli, pandemie také ukázala na shnilé základy ekonomiky a vůbec celé společnosti – české i globální. Díky ní vidíme své strachy a ochotu k stádnímu chování. Díky ní pociťujeme, že dluhy se jednoho dne musejí zaplatit. O tom všem v knize Pavel mluví.

Rozhovor jsme vedli po Skypu, on seděl doma v Plzni, já střídavě v Praze a na Křivoklátě. Od začátku nás to ohromně bavilo, byla to radost, i když jsme probírali vážná témata. A tady je namístě malé varování: pro některé čtenáře možná nebude lehké strávit, co jsme jim naservírovali.

Tato knížka se netváří jako ekonomická bible, ale snažili jsme se na základě faktů z různých oborů a souvislostí ukázat, že veřejnost je systematicky okrádána. A že si za to může sama, vedena na scestí chamtivostí a ignorancí.

Pavel je zvláštní, mimořádný člověk, což je poznat na první pohled – to když ho třeba potkáte v lednu v centru Prahy a on nemá boty. Intelekt toho bosonohého selfmademana je pronikavý a jeho kariéra a život příkladné, až jsem z něj málem chytil virus méněcennosti. „Pavlíku, ty jsi hroznej klaďas a mluvíš jako z těch foglarovek, co jsi měl jako kluk rád,“ říkám mu, když jsme knihu dodělávali. „Čtenářům budeš připadat svatej, a to by je mohlo štvát. Měl bych být k tobě jako novinář víc kritický a víc šťourat do toho, co říkáš.“

„Tak do toho, udělej to,“ odpověděl.

Jenže já vlastně neměl důvod. Pavel je takový, jaký je. Trošku z jiného světa, kombinace idealisty a realisty, člověka laskavého i nesmlouvavého – k těm, kteří nám lžou, a hlavně k tomu, jak lžeme sami sobě. Dopoledne může miliardářům vysvětlovat, proč se v investicích pletou, a odpoledne bude své děti učit, kolik kubíků zeminy se vejde na záhon. Znalec zákonů bohatství, rybář, vyučený zahradník, hluboce věřící muž a člověk, díky němuž mají desítky tisíc lidí v Česku doma nějaké zlato či stříbro. A jsou tak aspoň trochu pojištěni proti divokým změnám, které přineslo jaro 2020, kdy jsme tuto knihu napsali.

O Pavlovi jsem psal už ve své knize Průvodce budoucností aneb Jak si užít globální krizi, která vyšla v roce 2018 a – musím neskromně poznamenat – předpověděla řadu věcí, jichž jsme teď svědky. Za těch deset let, co se známe, byl Pavel Ryba jedním z mála lidí v byznyse, který opravdu chápal, co se kolem nás děje.

Žijeme v zajímavých časech. Jistě máme důvody k obavám, ale na nich si lepší budoucnost nepostavíme. K tomu je třeba spíš pochopení, jak doopravdy fungují peníze, jak chutná moc, jak se ovlivňuje psychika člověka a co stojí svoboda. Pavel Ryba je nám v tom průvodcem.

Jan Müller

Díl I.

Les, taxík, zlato

Člověka hodně určuje jeho dětství. Jaké jsi měl rodiče?

Moji oba rodiče jsou lékaři. Táta co si myslel, to řekl. V roce 1970 byl jako učitel vyhozen ze zdravotní školy, protože projevoval názory, že v osmašedesátém to nebyla pomoc vojsk Varšavské smlouvy, ale okupace. Skončili jsme v Aši, což bylo jediné místo, kde mohl dostat práci. Do pohraničí se tehdy posílali ti nepřizpůsobiví. V Aši, v tom nejzapadlejším městečku, kde byla zima a všude kolem úpadek, jsem se v lednu v sedmdesátém osmém společně se sestrou narodil. Jsem totiž z dvojčat. Pak naštěstí potřebovali primáře v nemocnici v Rakovníku a tam jsme se později přestěhovali.

Ale to bylo fajn, ne? Všude lesy…

Přesně, já jsem měl vždycky rád přírodu, rostliny, zvířata a taky exaktní obory. Strašně rád jsem četl. To jsem měl po tátovi. Celý náš rodinný dům byl plný knih. V dobách největší slávy měl táta téměř tři tisíce svazků – a všechny přečetl. Pak, když nesměl pracovat, protože jeho brácha podepsal Chartu 77 a on se podílel na šíření zakázané literatury, musel velkou část knih prodat, aby nás uživil. K tomu psal samizdatovou literaturu, tím si také vydělával. Nebylo to snadné. Do toho dostal roztroušenou sklerózu. Ale jinak ano, lesy, ty miluji a vždy jsem miloval. Strávil jsem tam doslova celé dětství. Nejen to prostředí a hry, fascinoval mě celý ekosystém a to, jak je tam vše dobře nastavené, přirozené – pokud to tedy není monokultura…

Vidím na kameře, když spolu mluvíme, že máš za sebou akvárium nebo terárium…

Tam je chameleon, jemeňák, máme samici, teď akorát snáší vajíčka. Pořád mám kolem sebe nějaká zvířata a rostliny. Tak jako to bylo u nás doma. Táta byl blázen do kytek. Jeho koníčkem jsou kaktusy a sukulenty, na to je jedním z největších odborníků u nás, konkrétně na sukulentní druhy rodu Euphorbia. A já jsem tomu jako malý taky propadl. Rád jsem četl knížky o botanice, biologii, o fyzice, o chemii. Na škole jsem vyhrával botanické a podobné olympiády.

Chodil jsi do skauta?

Samozřejmě, hned od počátku devadesátých let. Měli jsme partu a byli jsme každý den v lese. Hrávali jsme tam bojovky, stavěli sruby. Klasika po škole: tašku hodit do kouta, na kolo, ve tři sraz s klukama u potoka u fotbalového hřiště a jelo se pár kilometrů za Rakovník do lesa. Tam jsme hráli hry až do tmy. Doma jsme dostali za uši, že nejsou úkoly a že jsme přišli pozdě, ale my tam samozřejmě další den vyrazili znovu. Nádherné dětství.

Les místo mobilu, viď?

Přesně tak. Ale byli jsme fakt magoři. Žili jsme jenom lesem, partou a dobrodružstvím. My jsme už jako děti jezdili hlavně stopem a jednou, to mi bylo jedenáct, jsem přišel domů z naší schůzky v lese a řekl rodičům, že v létě pojedeme na puťák stopem do Itálie.

V jedenácti letech?

Jo! A rodiče se mi vysmáli, protože tomu nevěřili. Kde na to vezmete peníze? Ještě jste moc malí, to jsou nějaké klukoviny… Ale my jsme to fakt provedli! Do léta jsme si našetřili peníze, to už mi bylo dvanáct, a když končil letní tábor, jeli jsme rovnou z něj do Itálie. Jeli jsme osmnáct kluků rozdělených do devíti dvojic, vždycky jeden starší, čili čtrnáctiletý, a jeden mladší jako já.

To zní šíleně…

Jo, sebral jsem doma pas a jelo se. Rodiče jsem několik měsíců předem „varoval“, řekl jsem, co mám v plánu. Oni mi nevěřili, takže jsem to bral, že to bylo férově odkomunikováno. Jasně jsem je přeci seznámil s tím, co mám v plánu, ale oni to nebrali vážně. A víc to zdůrazňovat by nebylo dobře. Nechtěl jsem na to dál upozorňovat, aby nepřišel zákaz. No a tak jsme si ofotili automapu, jak se jede do Bibione, protože nic jiného jsme v roce 1990 z Itálie samozřejmě neznali. S klukama jsme si dali kontrolní sraz na nějaké pumpě u křížení dálnic poblíž Bibione, v Itálii. A ten, kdo dorazil ve stanovené lhůtě, potom popojel do Bibione. Celkem se nás na pláž dostala rovná polovina. Měl jsem shodou okolností šest stopů cestou tam a šest zpátky. Vykoupali jsme se v moři, dali jsme si pizzu za peníze z toho, co jsme si ušetřili za sběry, a z kapesného. Koupili jsme pohledy a napsali domů. Po dvou dnech u moře zase zpátky.

A co na to rodiče?

Vyhodnotili to takto: Jsme na tebe hrdí, jsi samostatný, ty se neztratíš. To byla dokonalá reakce. Mám prostě skvělé rodiče. A pak to samozřejmě všude vykládali, jak mají samostatného syna, že si ve dvanácti udělal s kamarády dovču, dostopoval do Itošky a zase se vrátil. Takže to bylo moje dětství, bylo prostě nádherné. Musím říct, že si na rodičích cením, jak ohromnou míru svobody mi dávali. Ale ono to ani jinak moc nešlo. Oba byli doktoři, takže byli hodně po směnách, byl jsem zvyklý být samostatný. Chtěli jen, abych byl do deseti večer doma, a co jsem dělal do té doby, bylo na mně. Hlavně žádný průsery, pak to bylo OK.

A co na střední škole?

Já jsem si vybral zahradnickou školu v Mělníce, protože jsem miloval kytky a chtěl jsem být jako brácha, který byl o dva a půl roku starší a už na té škole studoval. Nechtěl jsem jít na gympl, nechtěl jsem dělat medicínu, jak si přáli rodiče. Protože jsem viděl jejich životní styl – po škole atestace, pořád práce a stres… To jsem nechtěl. Opravdu tvrdá práce, hlavně v těch divokých transformačních letech medicíny. Prostě to musíte dělat jako poslání – a to jsem tak necítil.

A jaké to bylo v Mělníce?

Můj sen se brzo rozplynul, protože jsme měli ve škole samou teorii a málo praxe, kdy jsme v zásadě chodili jen otročit na školní statek sklízet víno a podobně. A navíc jsem za třídního chytl člověka, který se údajně za totality podílel na perzekucích náboženských skupin a věřících. A já jako na potvoru v těch třinácti začal číst Bibli. Takže jsme měli mnoho konfliktů. Znáš mě, co na srdci, to na jazyku.

Ty jsi byl z věřící rodiny?

To ani ne. Ale četbou všech těch knížek o přírodě a přírodních vědách jsem dospěl názoru, že evoluce, darwinismus, funguje jen na jisté úrovni. Přesněji řečeno že Darwin měl pravdu ohledně přizpůsobování se životním podmínkám vnitrodruhově. Ale nesouhlasil jsem s myšlenkou mezidruhové mutace, tedy že se z jednoho druhu vyvíjí nějaký kompletně jiný. Navíc Darwin moc neřešil otázku vzniku života. To je mnohem důležitější, zásadnější a evolucí nezodpovězená otázka. A tak jsem četl a hledal. Pročetl jsem se k poznání, že musí existovat nějaký inteligentní Stvořitel, že nejsme výsledkem náhody, omylu nebo jen přírodního výběru. Matematicky i statisticky vyjádřeno jsem nabyl přesvědčení, že přijmout víru v inteligentního Stvořitele je v podstatě mnohem menším projevem víry a je to mnohem racionálnější než věřit, že jsme vznikli shodou náhod. Mám moc slabou víru na to, abych věřil evoluci, abych přijal názor, že veřejně předkládaná „pravda“ o evoluci a vzniku života odpovídá realitě. Pro svoje názory a postoje potřebuji rozumné důkazy a důvody. Ale trvalo to přes dva roky čtení, zkoumání a vyhodnocování. Je velký rozdíl mezi vírou podepřenou důkazy a slepou důvěřivostí v to, co nám nějaká autorita – učitel, rodič, novinář nebo vědec – řekne… Naštěstí dnes máme moderní vědu, o kterou můžeme svoji víru ve Stvořitele opřít. A ne jako dříve, kdy se Bohu připisovaly nevysvětlitelné jevy, kterým dnes díky vědě dobře rozumíme.

No a co se dělo mezi tebou a tím učitelem?

Já mám v povaze říkat všechno, co si myslím, jako můj táta. A tak jsem ve škole mluvil o Bibli – a můj třídní mi vyhlásil válku. Řekl mi třeba: „Pojď k tabuli.“ A než jsem tam došel, řekl mi: „Sedni si, máš pětku.“ A tak jsem se se školou, kde mě nechtěli, a kde ještě navíc nebyla žádná praxe, rozloučil. Vybral jsem si místo toho zahradnický učňák v Praze. Což byla pro moje rodiče samozřejmě strašná rána. Chtěli mít doktora – a já skončil na učňáku. Ale já jsem se tam těšil, protože tam se dělalo řemeslo, a ne pouze teorie. Bylo to jedno z nejlepších rozhodnutí v mém životě.

To jsi tedy jeden z posledních lidí v naší zemi, kdo trpěl kvůli své víře… Říkám to s nadsázkou, ale určitě to tehdy nebyla legrace.

No to nebyla. Řediteli na učňáku jsem musel nejdřív vysvětlit, proč při mé inteligenci chci dělat učňovský obor, protože mě ani nechtěl vzít. Bylo to přes doporučení od kamaráda a věnoval se mi osobně. Říkal, ať jdu na školu. Že na učňáku zakrním. Ale já chtěl dělat zahradnický obor, řemeslo. A pak mi navíc mistrové řekly, že neumím praxi, tak jsem musel udělat srovnávací zkoušky z roubování, z očkování, z řízkování a vazby kytic a věnců, ze které jsem tedy málem vyletěl, protože na učňáku měli praxi, která v Mělníce chyběla. Nicméně jsem se na učňák nakonec dostal. Bylo mi patnáct, s rodiči jsem udělal fér dohodu. Byli totiž proti učňáku, takže jsem od nich dostal pouze tolik peněz, které je stál Mělník, kde jsem bydlel na intru. Sehnal jsem si v Praze u kamaráda bydlení a musel se starat sám o sebe. Musel jsem si sehnat brigádu a začít dělat melouchy. Jakmile mi bylo osmnáct, udělal jsem si živnosťák a v oboru, který jsem studoval, jsem začal při škole podnikat. Dodělal jsem si přitom nástavbu s maturitou. Měl jsem fantastickou třídní učitelku, Jiřinu Růžičkovou, psala učebnice, podporovala mě v tom, abych zahradní realizace a projekty dělal v praxi. Věřila mi, ředitel taky. Jmenoval se Jaroslav Drda – a bez podpory obou bych to nikdy nedal. A tak mě dokonce nechávali podnikat i přes den, v době školy. Napsal jsem si prostě omluvenku s předpodepsaným podpisem mé mámy, která o tom věděla, a šel do práce. Věděli, že nedělám průšvihy, že jsem věřící, že jsem poctivý. Tak jsem si zařídil takový neoficiální individuální systém výuky. A když jsem měl kšeft, třeba rizikové kácení stromů, založení zahrady, dal jsem dopředu vědět, že nedorazím, uplatnil bianko omluvenku a prostě nepřišel do školy a pak učivo dohnal. Když toho bylo víc, tak jednou naše češtinářka ve sborovně řekla, že chodím za školu a že se s tím musí něco udělat, že to tak nenechá. Tak jsem šel za třídní a ředitelem a navrhl jsem, ať mi napíší nějaké neomluvené hodiny, ať mi dají ředitelskou důtku a potrestají mě. Udělali jsme to tak a češtinářka byla spokojená – a my ostatní také. Do konce roku byl klid a podnikání frčelo. Nakonec jsem jako jediný z ročníku odmaturoval se samými jedničkami.

Dnes jsou samozřejmě nájmy v Praze mnohem vyšší, ale ani tenkrát to nebylo zadarmo. Jak sis jako teeneger dokázal najít bydlení?

Měl jsem u kamaráda Petra Kalvody pokoj v bytě za pár set korun za měsíc. A bylo to. Moc mu za to dodnes děkuji. Byla to dobrá škola života, od šestnácti jsem si musel všechno řídit sám. Sám si řídit vstávání, sám si řídit spaní, sám si řídit, že když jdeš na pivo, moc se neopiješ, protože zítra máš práci. Musíš vyjít s penězi, zkrátka všechno. V posledním ročníku školy už jsem opravdu podnikal, už to nebyly jen nějaké brigády, a do školy jsem chodil jen párkrát v týdnu.

Jaké knihy kromě Bible tě v životě ovlivnily?

Chemie, fyzika, astronomie, botanika, zoologie, hodně geologie a mineralogie, tam máš dlouhé časové řady a zákonitosti. Učí tě to dlouhým horizontům a trpělivosti. Všechny tyhle věci mě bavily. Postupně jsem totiž pochopil, že zákonitosti na úrovni kamenů, malých molekulárních nebo velkých vesmírných struktur jsou pořád stejné. Když se podíváš na vesmír, je to dokonale organizované prostředí. Nic tam není náhodně. Vyvážené čtyři základní síly tvořící hmotný vesmír, a díky tomu organizovaný pohyb těles a podoba prostoru. Organizovaná struktura hmoty a bytí. Ve vesmíru je řád a harmonie. Vědec dokáže dopočítat, v kolik přesně na vteřinu dosedne na Měsíci družice. Velmi podobně je organizovaný atom a jeho energie a struktury. Poznáváš souvislosti, vazby. Vše z toho můžeš dovodit a dopočítat. A k tomu samozřejmě nějaké věci z historie. Bavily mě sociální vztahy, bavil mě obchod, bavily mě lidské povahy a sociální studie fungování masy a jednotlivců v organizovaných uskupeních. Četl jsem prostě všechno.

A něco z beletrie?

Zásadním způsobem mě v dětství formovaly foglarovky a verneovky. Foglar mě ovlivnil přátelstvím, etikou, soudržností, morálkou a čistotou. Že prostě parta dokáže víc než jednotlivec. Že zájmy celku jsou mnohdy výše než zájmy jednotlivce – samozřejmě ne tak zpolitizovaně, jak to můžeme dnes vidět. Pravda a férovost vždy a na prvním místě. Pak jsem měl rád Čapka. Ze života hmyzu, RUR, Válka s Mloky. A taky vědecko-fantastické povídky. Na těch mě však nefascinovaly technologie a to, čeho všeho jimi můžeme dosáhnout. To ne, naopak, technologie moc rád nemám a už tehdy jsem si uvědomoval, jaká rizika mohou pro společnost mít. Líbily se mi právě úvahy o dopadech technologií na lidské společnosti. Často ty sekundární, většinou negativní. Z časopisů jsem četl ábíčko, pak Respekt a Reflex. A jakmile začal internet, pořád jsem na něm něco hledal. To už mě čím dál víc zajímala ekonomika a podnikání. Už na škole jsem měl rád předmět ekonomie a podnikání. Ostatní to nenáviděli, ale já jsem to četl dopředu a chodil jsem si do knihovny půjčovat věci, co to je komanditní a obchodní společnost, akciovka, eseróčko, příjem, zisk, výdaje, úrok, dluh, řízení lidských zdrojů a principy budování úspěšných organizací a firem.

V devatenácti jsi tedy maturoval a přitom už normálně podnikal v zahradách. Jak ti to šlo?

S kamarádem ze školy jsme jeli půl na půl. A najímali jsme si lidi. Když byla třeba skrývka zeminy nebo se vozily desítky tun substrátu, najali jsme na den i patnáct lidí. Realizovali jsme velké množství krásných zahrad. Pak jsem prošel obdobím těžkým. Rozcházeli jsme se s mým partnerem v názorech na to, jak firmu řídit, on mě vyplatil a já odešel. Potom jsem se pár let podnikatelsky tak nějak protloukal a ne vždy nejlépe. Dělal jsem velkou zahradu člověku, kdy jsem pochopil, že peníze mohou lidem zamotat s hlavou, že velké peníze ukazují charaktery lidí. A protože to dva roky byl můj hlavní zákazník, nedělal jsem pro něj jen zahradu, ale sem tam i nějakou službu. Nebylo to nic protizákonného, ale byly to zkrátka takové službičky: Hele, napíšu na tebe auto, pomoz mi s tímhle a tamtím, přeci máš u mě životní kšeft na zahradě… No a když jsem zjistil, že ten člověk není poctivý, zažil jsem velké zklamání a rozčarování. Zpětně vidím, že mě ke spolupráci s takovou osobou vedla chamtivost, bylo příjemné brát si od něho slušné peníze za odvedenou práci na zahradě, nechtěl jsem o kšeft přijít a chtěl jsem se mu zalíbit, tak jsem mu v něčem vyšel vstříc. Dnes bych to udělal jinak. To je období, na které bych nejraději zapomněl a poučil se z něj.

Co konkrétního tím máš na mysli?

Zapřisáhnul jsem se, že už nikdy nebudu chamtivý. Že už nikdy nechci dělat s někým, kde by cokoliv bylo na hraně. Nebo že bych neměl pohromadě všechny informace o tom, co dělám, proč to dělám, pro koho dělám. Po téhle životní lekci jsem se rozhodl, že už se poučím A začal jsem podnikat v jiném oboru. V chlazení, klimatizacích, čerpadlech, na které jsem si pořídil menší velkoobchod. Kupoval jsem trubky od Italů, byli tehdy dobrými partnery. Jenže jsem měl smůlu, protože se psal rok 2008, kdy přišla finanční krize. To bylo tak: Italové v létě nepracují, oni tam mají ten svůj socialismus, a tak mi na jaře napsali mail, abychom si udělali zásoby trubek, protože v létě nebudou. Tak jsem objednal pár kamionů. Jenže v létě přišel krach burzy, padl bankovní systém, najednou se zastavily objednávky. Jako teď v době koronaviru. Všichni stopli platby, zastavily se rozestavěné projekty, nikdo nebral na sklad – a mně zůstalo zboží za několik milionů korun. Protože když se zas začalo stavět, cena mědi byla o 60 % níž. Kdo nebral z Itálie, nebyl předzásoben a dovezl si levněji. A já prodělal spoustu peněz. Bylo to tvrdé, ale tehdy jsem v sobě objevil touhu zjistit, jak ten celý finanční a ekonomický systém vlastně funguje. Přijít na to, jak jsme se nejen já, ale celá společnost do tohoto marastu dostali.

Chtěl ses vyhnout tomu, abys při svém podnikání byl překvapený nějakou další nečekanou krizí?

Přesně tak. Před rokem 2008 jsem si myslel, že docela rozumím ekonomice. Ale bylo to takové povrchní, přesně tak, jako si dnes spousta lidí myslí, že rozumí ekonomice. Že rozumí bankovnímu systému, že rozumí akciovému trhu… Jenže realita je jiná. Nerozumí, tedy alespoň já jsem nerozuměl dostatečně. Dnes jsou také mnozí zaskočeni. Tehdy když jsem měl na skladě neprodejné zboží za miliony, jsem v údivu poslouchal v médiích, jak se všichni ti ekonomové, centrální bankéři, portfolio manažeři a předsedové představenstva bank dušují, že to byl šok, že s tím nikdo nepočítal. Dokonce jsem četl, že podle modelů řízení rizik k takové situaci v ekonomice a finančním systému ani nemělo dojít. Scénář nemožný. Jenže nastal! Říkal jsem si, že jsou jen dvě varianty: Buď elity neříkají pravdu a tušily, že to není v pořádku a že vytváření dluhů kolem hypoték a podobné praktiky vedou ke krizi, ale pravdu neříkaly. Ostatně když se podíváme, že dvě třetiny ekonomů v Americe jsou přímo nebo nepřímo placeny americkou centrální bankou, Fedem, je asi jasné, čí píseň musejí zpívat. Podobný poměr je i u nás ve spojení s ČNB nebo s penězi pocházejícími od ministerstva financí a státu. No anebo tito ekonomové opravdu byli zaskočeni, ale potom tím pádem nebyli úplně odborníci. Jestli nepočítali se scénářem, který nastal, nebyli plně kompetentní. Anebo to byla kombinace obojího. Trošku to tušili, tedy trochu lhali, a trochu byli zaskočeni.

Nicméně já jsem se rozhodl, že zjistím, jak je to doopravdy. Brzo jsem samozřejmě našel mnoho článků, že dva až čtyři roky před krizí jistí ekonomové varovali před neudržitelností systému, před dlouhodobě nízkými úroky, před velkým množstvím dluhu v ekonomice. Akorát to většinou byli ekonomové z řad rakouských ekonomických škol. A ty ti nikdo nevezme do centrální banky, ty nikdo nezaměstná na ministerstvu financí, ty nikdo nestrčí do boardu nějaké komerční banky nebo investičního fondu, protože „ekonom-Rakušan“ z přesvědčení pro udržitelnou ekonomiku, morálku a zdravý selský rozum by prostě neposvětil zvěrstva, která se v ekonomice, především americké, v době před finanční krizí děla.

A tak jsem si našel ekonomický směr, kterému jsem mohl věřit, který ladil s mým hodnotovým systémem a selským rozumem. Směr, který předpověděl krizi a znal její řešení. Rakouská ekonomická škola úzce souvisí s měnovým systémem, poukazuje na neudržitelnost stávajícího měnového systému a otevřeně mluví o výhodách i nevýhodách zlatého standardu. Zlatý standard má v zásadě jedinou, zato zásadní výhodu. Limituje politiky a centrální bankéře v množství vytvořených měn, odmítá bankovnictví částečných rezerv, které nafukuje dluhovou bublinu, atd. Tehdy jsem také začal chápat důležitost zlata.

Takže jsi začal studovat, ale taky ses musel nějak živit, respektive asi i splácet dluhy…

Přesně tak. Jediné, co mi zbylo, bylo auto. Bylo na leasing a potřeboval jsem jej udržet. A tak jsem si řekl, že nejrychlejší cesta, jak vydělat peníze a splatit dluhy, bude začít taxikařit. Neměl jsem žádný rodokmen – chybělo mi univerzitní vzdělání, neměl jsem nabouchaný životopis z korporátního světa. Nic jiného mi nezbylo. Takže dročka. Udělal jsem si zkoušky z místopisu a začal jezdit.

Jak jsi mohl v Praze taxikařit, když ses zapřisáhl, že už budeš vydělávat eticky?

To byl samozřejmě strašný problém. Protože magistrátní cena 28 korun za kilometr se mnoho let neměnila a náklady na auto a jeho provoz neustále rostly. Mohl jsem nezapnout taxametr a vézt Japonce z Václaváku do Revoluční za pětistovku, ale to jsem nechtěl. Takže jsem měl jedinou možnost: makat jako šroub. Abych vyjezdil nějakých šedesát tisíc měsíčně, které jsem potřeboval na splátky a živobytí, musel jsem jezdit dvacet devět dní v měsíci. A v autě strávit průměrně čtrnáct hodin denně.

To byl tedy masakr…

To jo. A ještě jsem měl konflikty s taxikářema, protože jsem nekradl. To prostě jedeš takhle za nějakým taxíkem v noci a je tam větší skupina turistů, kteří se k němu nevejdou, a on na tebe mávne a řekne ti, že z Václaváku na Revoluční se pojede za pětikilo. On si dá do auta tři turisty, ty vezmeš zbylé tři a jedete. On nezapne taxametr, ale ty jo. Dojedeme za tři minuty do Revoluční, on řekne pětikilo, já řeknu podle taxametru devadesát osm korun. Turisté v jeho autě se samozřejmě diví, proč platí tolik. Takže na mě taxikář začne řvát, dá mi pěstí a odjede. A to se dělo relativně často.

Čili mezi taxikáře jsi úplně nezapadl…

Nechci je všechny házet do jednoho pytle, jsou mezi nimi samozřejmě i slušní jedinci. Často jsou to ale lidé, kteří stojí někde na štatlu, nadávají na politiku, každé druhé slovo je vole, vypalují u toho cigáro a řeší holky, fotbal, hokej nebo peníze. Do téhle společnosti jsem nezapadl, taky proto, že jsem měl něco lepšího na práci. Pro mě byl totiž můj taxík univerzita na kolech. Jako taxikář většinu času čekáš – a já tento čas využil k tomu, abych četl nebo poslouchal nahrávky v mp3. Poslouchal jsem obrovské množství přednášek o podnikání, managementu, řízení lidí, o obchodě, osobním rozvoji, motivaci. Zhruba osm hodin denně jsem se vzdělával. Dokonale využitý čas.

A jak dlouho jsi to takhle dělal?

Dva roky. A musím říct, že to bylo období, které mi změnilo život. Protože za ty dva roky, dvacet devět dní v měsíci, osm hodin denně, do sebe nasaješ moře informací. A to nejen na úrovni rozumu. Musíš je dostat do svého podvědomí. Musíš změnit své smýšlení, podvědomé reflexy a myšlení. Já jsem si totiž všechny ty přednášky pouštěl dokola za sebou. Aby mi přešly do krve. A tak jsem po dvou letech z toho auta vylezl ohnutý, ale naprogramovaný rozjet skvělý byznys. Já jsem nejen věděl a chtěl, ale já už jsem úspěch – díky takové porci informací a času, kdy mě to formovalo – měl naprogramovaný v sobě. Prostě absolutní výplach hlavy. Úspěch se nedostaví proto, že si jej přejeme, ale proto, že jsme již úspěšní – ve svém nastavení, v hlavě. Nefunguje si úspěch „přitáhnout“. Funguje jedině to, že si v hlavě intenzivně přehrajete vzorce neúspěchu novými vzorci, vzorci úspěchu. Vzorce úspěchu si musíš nahrát na podvědomé úrovni.

A tehdy se zrodil projekt Golden Gate?

Ano, došel jsem totiž k názoru, že problém všech těch krizí posledních desetiletí a s nimi související růst nerovností ve společnosti je v nesprávném měnovém uspořádání. Máme měnový problém. Monetárně nespravedlivě, neudržitelně nastavený systém. Stal se ze mě zarytý zastánce takzvané rakouské ekonomické školy. A z toho jsem odvodil, že zlato by se mělo znovu stát součástí měnového systému. Nikoho s ním nepodvedete. Jako stát si nenatisknete, když potřebujete nebo vám to dá za úkol premiér či prezident. Nemůžete na zlatě provádět inflaci, inflace je v zásadě měnový jev a je do značné míry politickým rozhodnutím. A nabyl jsem přesvědčení, že by měl zlato mít v portfoliu svých investic a úspor každý člověk. Ať má prostě každý nějaké procento majetku ve fyzickém zlatě. Pak ať má nějaké akcie, ať má nějaké nemovitosti a další investiční produkty. Ale těch deset až dvacet procent by měl mít ve fyzickém zlatě. V nějaké fázi ekonomického cyklu by člověk měl mít víc zlata, jindy mu stačí méně.

Jednoduchý průzkum trhu mi řekl, že nějaké zlato vlastní méně než 1 % populace. A tím vznikl podnikatelský nápad podnikat ve zlatě. Důležité pro mě je, že prodávám něco, s čím vnitřně souzním, za co se dokážu porvat v médiích, co dokážu vysvětlit klientovi. Proto jsme nedělali jen nějaký e-shop se zlatem. Ty jsou jen o cenových válkách. Přes e-shop neovlivníš myšlení lidí. Na e-shopu si koupí zlato lidé, kteří si někde přečetli, že ho mají mít. Ti už jsou přesvědčení – a je jich jen pár. Já jsem chtěl dosáhnout změny v nastavení myšlení u významné části populace. A proto jsme postavili Golden Gate na síti obchodníků…

Prostě jsi začal šířit zlaté evangelium.

Ten výraz bych v tomto kontextu sám asi nepoužil. Původně má v Bibli toto slovo význam „dobrá zpráva“ o Ježíši Kristu a jeho výkupní oběti a řešení, se kterým přišel, o Božím království. Tak to na mě působí, jako bych se trochu rouhal. Ale v určitém smyslu se to tak snad dá říct. Sdělení, které se snažím říct, je velmi jednoduché, a tím i silné: „Zlato do každé rodiny.“ Když můžou mít penzijko, stavebko a spořicí pojistku, měli by k tomu mít i cihličku zlata. Začněte se o sebe starat sami a nespoléhejte na stát. Vytvořili jsme několikaúrovňový systém řízení, kdy naši spolupracovníci neříkají pouze klientům, „pojď, kup si zlato“, ale říkají také: „Hele, mám tady šikovného kamaráda, který ctí stejné hodnoty, stejné myšlenky, a on bude taky prodávat zlato.“ Čímž rozšiřuješ obchodní síť, čili máš větší množství lidí, na které můžeš působit. Měnit životy jim a také jejich klientům. Dnes máme v síti přes 500 aktivních obchodníků. Takže za těch devět let mám přes 500 kolegů, kteří chodí a prodávají zlato a nabírají další kolegy. Říkají zájemcům: Přijď k nám do firmy, udělej si vzdělání, udělej si certifikaci a prodávej. A kdoví, při současném vývoji situace nás mohou být za dva roky tisíce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlatý boss, který chodil bos.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.