Pohledávky z trestných činů

Pohledávky z trestných činů

Jan Zůbek

Vzor citace:

ZŮBEK, J. Pohledávky z trestných činů. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2022, 296 s.

Recenze:

JUDr. Milan Vrba – celá publikace mimo vzory

JUDr. Petr Vojtek – část druhá mimo vzory

Právní stav k 1. 3. 2021.

© JUDr. Jan Zůbek, Ph.D., 2022

ISBN 978-80-7676-370-8 (brož.)

ISBN 978-80-7676-371-5 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-372-2 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorovi

JUDr. Jan Zůbek, Ph.D., absolvoval v roce 1998 Policejní akademii ČR a v roce 2001 Právnickou fakultu Západočeské univerzity. Do roku 2006 působil jako vyšetřovatel a posléze jako policejní komisař Policie ČR, Správy hl. m. Prahy. Po vykonání praxe advokátního koncipienta a složení advokátní zkoušky působí od roku 2009 jako samostatný advokát. Od roku 2011 rovněž vykonává činnost insolvenčního správce a od roku 2016 je mediátorem zapsaným v seznamu mediátorů vedených Ministerstvem spravedlnosti. V roce 2006 mu byl udělen titul JUDr. na Právnické fakultě Univerzity Karlovy a v roce 2016 titul Ph.D. na Právnické fakultě Masarykovy univerzity. Dosud publikoval řadu článků v odborných časopisech (například Právní rozhledy, Trestněprávní revue, Bulletin advokacie, Trestní právo). Je autorem monografie „Odklony v trestním řízení“ publikované ve vydavatelství Wolters Kluwer v roce 2019 a spoluautorem publikace „Vybraná judikatura z oblasti uplatňování pohledávek v insolvenčním řízení s komentářem“ rovněž vydané v nakladatelství Wolters Kluwer v roce 2020. V současnosti působí jako ohlášený společník insolvenčního správce LIQUIDATORS v. o. s.

Seznam použitých zkratek[1]

Právní předpisy

EÚLP

Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod)

ex. řád

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

IZ

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součástí ústavního pořádku České republiky

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

OZ1964

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

tr. řád

zákon č. 141/1961 Sb., trestní řád

tr. zákon

zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon

tr. zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

vyhl. č. 311/2007 Sb.

vyhláška č. 311/2007 Sb., o jednacím řádu pro insolvenční řízení a kterou se provádějí některá ustanovení insolvenčního zákona

vyhl. č. 191/2017 Sb.

vyhláška č. 191/2017 Sb., o náležitostech podání a formulářů elektronických podání v insolvenčním řízení a o změně vyhlášky č. 311/2007 Sb., o jednacím řádu pro insolvenční řízení

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

z. s. m.

zákon č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže

zák. o náhradním výživném

zákon č. 588/2020 Sb., o náhradním výživném pro nezaopatřené dítě a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o náhradním výživném)

zák. o obětech t. č.

zákon č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů

zák. o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla

zákon č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za újmu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů

zák. o provozu na pozemních komunikacích

zákon č. 361/2000 Sb., o silničním provozu

zák. o soud. poplatcích

zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

zák. o tr. odpovědnosti p. o.

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

Další zkratky

BO

bezdůvodné obohacení

EPR

evropský platební rozkaz

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

EU

Evropská unie

Rc

Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek – rozhodnutí ve věcech občanskoprávních, obchodních a správních

Rt

Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek – rozhodnutí ve věcech trestních

Sb.

Sbírka zákonů

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

SJM

společné jmění manželů

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Úvod

Titul „Pohledávky z trestných činů“ byl zvolen s tím úmyslem, aby postihoval celou šíři záběru tématu, kterým se autor v předkládané publikaci zaobírá. Primárně jsou to pohledávky osob, ať přímo nebo nepřímo zasažených trestným činem, jestliže vznikly v důsledku trestného činu. Avšak s trestnou činností souvisí i další pohledávky, např. státu v podobě nákladů vynaložených na trestní řízení. Vzhledem k tomu, že rovněž tyto „veřejnoprávní“ pohledávky lze uplatnit v insolvenčním řízení, určitý prostor (byť okrajově) je věnován pohledávkám, které nepředstavují škodu, újmu či bezdůvodné obohacení způsobené trestným činem.

Jak si dozajista uvědomujeme, jedna věc je pachatele za jeho trestný čin potrestat (iustitia vindicativa), leč tím se míra spravedlnosti zpravidla zcela nevyčerpá. Jinou věcí je přimět pachatele, aby spáchané zlo odčinil, způsobenou újmu (je-li to možné) napravil (iustitia restitutiva), což jistě není bez významu pro celistvost nalezené spravedlnosti, která by měla pamatovat i na osoby dotčené trestněprávním jednáním pachatele. V liberálním pojetí trestání je nemístné očekávat (vyžadovat), aby lidé, kteří jsou příjemci takové újmy, buď odpustili těm, kteří jim ublížili, nebo strpěli újmu v tichosti.[1] Odpovědnost za porušení trestních norem by neměla být budována lhostejně k odpovědnosti za způsobenou újmu, neboť takováto ignorance by byla v rozporu s morální naléhavostí ochrany těchto práv.

Zatímco o odplatu za spáchaný trestný čin pečuje výlučně stát, starost o nápravu způsobené újmy leží na bedrech osob poškozených, což samo o sobě je spojeno s řadou rizik, včetně toho, že poškozenému se splnění jeho „spravedlivého“ nároku vůbec nedostane. Tento stav lze dobře ilustrovat metaforou z řecké mytologie. Zatímco starost o vindikativní spravedlnost bychom připnuli pod ochranu bohyně Nemesis (spravedlivé odplaty), restitutivní spravedlnost byla svěřena bohyni Týché (šťastné náhody). Ta, jak známo, díky své vrtkavé povaze jednoho zahrnula dary a druhého poslala o žebrácké holi.

Příčin takovéhoto nepříznivého výsledku může být několik. Jednou z těch nejpodstatnějších se zdá být komplexnost právních předpisů, které do problematiky uplatňování pohledávek z trestného činu mohou být zapojeny. Tato publikace by měla představovat relativně jednoduchý a srozumitelný návod pro ty, kteří disponují pohledávkou z trestného činu a hodlají se domáhat její úhrady na dlužníkovi.

V obecné rovině pohledávkou rozumíme právo věřitele vůči dlužníkovi na určité plnění, tomuto právu pak odpovídá povinnost dlužníka právo věřitele splněním dluhu uspokojit. Tato kniha se zabývá pohledávkami, které vzešly ze spáchaného trestného činu, jsou jeho faktickým důsledkem, anebo jsou důsledkem nutnosti vést o trestném činu soudní řízení.

S ohledem na to, že jde o ryze praktickou příručku, autor zde více méně opomíjí teoretické zdůvodňování konkrétních nároků či procesních postupů a tyto nahrazuje praktickými poznatky z rozhodovací praxe soudů. Tyto poznatky jsou pro správný postup zásadní.  Mimo jiné nám usnadňují vhled do toho, jak jsou (ne)závazně interpretovány právní normy relevantní pro uplatňování pohledávek, což bude jistě cenné při konkrétní úvaze, co a jak bych mohl soudně uplatňovat (resp. zda vůbec) a jak přitom minimalizovat riziko neúspěchu.

Čtenář v této publikaci nalezne zpracované 3 stěžejní kapitoly zabývající se uplatněním pohledávek v adhezním, civilním a insolvenčním řízení. Jsou zde k dispozici nejen informace, jak v tom kterém řízení s právem nakládat, ale je zde vysvětleno, proč je výhodné či nezbytné se s nárokem obrátit právě do některého ze jmenovaných soudních řízení.

Další a v této knize spíše okrajová témata představují vymáhání pohledávky ve vykonávacím a dědickém řízení, konsenzuální způsob uplatnění nároku či veřejnoprávní pohledávky z trestného činu. Byť je obsah publikace orientován především k restitutivní spravedlnosti, je zde krátce pojednáno i o postupech při uplatnění pohledávky spoluobviněného vůči jinému spoluobviněnému.

Rád bych touto cestou vyslovil srdečné poděkování dvěma recenzentům této publikace, a to mému kolegovi z kanceláře JUDr. Milanu Vrbovi a rovněž tak panu JUDr. Petru Vojtkovi z Nejvyššího soudu. Oba mi poskytli cenné rady a připomínky, za což jsem jim nesmírně vděčný.

[1]  Heslo Punishment. In: Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab, publikováno 3. 6. 2003 [cit. 16. 3. 2020]. Dostupné z: https://plato.stanford.edu/entries/punishment/

Část první

Adhezní řízení

I.
Pojem adhezního řízení a jeho vztah k trestnímu řízení

1.
Pojem adhezního řízení

Slovo adhezní vystihuje zvláštnost toho typu soudního řízení. Etymologický původ slova hledejme v latině. Adhaerēre znamená lnout. V našem současném jazyce adhezí označujeme přilnavost. Například mluvíme-li o adhezi pneumatik, máme na mysli jejich schopnost přilnout k povrchu vozovky.

Znakem adhezních právních jednání bude jejich slučování s jinými, na nich nezávislými právními jednáními z důvodu celkového zjednodušení, zrychlení či zlevnění úkonů. (Adhezní smlouvy jsou při častém používání efektivní, protože přináší úsporu času, např. využitím předem připravených formulářů, jejichž text se v podstatě nemění.)

Zjednodušení, zrychlení i zlevnění procedury spojené s uplatněním nároku poškozeného jsou nepochybně atributy adhezního řízení, které se „přilnou“ (přichytí) k již rozběhnutému trestnímu řízení.

Poněkud zvláštní je, že poškozený se k trestnímu řízení nepřipíná s trestněprávními nároky ve smyslu vindikativní spravedlnosti, jak bylo řečeno v úvodu, ale s nároky občanskoprávními. Občanskoprávní nárok je vlastnost občanského subjektivního práva, která spočívá v tom, že není-li povinnost odpovídající právu plněna dobrovolně, může subjekt práva plnění povinnosti vymáhat (vynucovat), a to i proti vůli povinné osoby občanského práva, tj. autoritativně; u občanských subjektivních práv se tak zpravidla děje prostřednictvím soudního donucení (rozhodnutím soudu, popř. jeho vynuceným výkonem – exekucí).1

Ale zpět k adheznímu řízení. Jak vysvětluje Jaroslav Kallab: „Nároky soukromoprávní z trestných činů vyplývající na návrh poškozeného zároveň v trestním řízení vyříditi, nejeví-li se pro nutnost dalšího jednání nezbytným odkázati je před soudy civilní. Důvod tohoto opatření jest v tom, že soudy trestní jsou, pokud jde o kvalifikaci soudců, stejně vypraveny jako soudy civilní, takže by bylo často mrháním sil i prostředků, kdyby soukromoprávní právní následky činu byly řešeny odděleně od těch právních následků činů, které nastávají podle práva trestního.“2

O původu tohoto zvláštního typu soudního řízení se leccos dozvíme z Ottova naučného slovníku. Odtud: „Tu čásť řízení trestního, jejímž obsahem jest jednání a rozhodování o nárocích soukromoprávných, z činu trestného vzešlých, nazýváme adhaesním (přípojným) řízením. Původ svůj vzalo adhaesní řízení v doktríně a praxi obecného práva německého, odkudž pojato i ve mnohá zákonodárství partikulární. V Rakousku zavedeno řádem trestním z r. 1850, jehož zásady ve hlavní věci podržel i nynější řád trestní z r. 1873. Dle § 4 dotčeného zákona mají nároky soukromoprávné, z činu trestného vzešlé, k návrhu škodujícího v řízení trestním spolu býti vyřízeny, ač není-li potřebí dalšího provedení a nevidí-li se z té příčiny býti nezbytným, aby takové pohledávání bylo odkázáno na pořad práva soukromého (před soud civilní). Předmětem a-ho ř. mohou býti soukromoprávné nároky všeho druhu, nejen majetkové, ale i rodinné; zejména nárok o náhradu škody (§§ 365, 369 řádu trestního).“3

2.
Vztah adhezního a trestního řízení

Je třeba mít na paměti, že řízení trestní ve stadiu jeho projednávání před soudem se vždy zahajuje na základě veřejné žaloby (tzv. akuzační princip). Poškozený zde může vystupovat v roli svědka, nebo je-li obětí trestného činu podle zákona o obětech trestných činů, má právo učinit prohlášení o tom, jaký dopad měl spáchaný trestný čin na jeho dosavadní život. Pánem trestního (soudního) řízení je však samosoudce, resp. předseda senátu či jiný jeho člen, který řízení vede. Poškozenému, který je jedním ze subjektů trestního řízení, je v trestním řízení přiznán status strany v trestním řízení, která z logiky věci stojí na straně veřejného žalobce, jehož žalobu podporuje.4

V adhezním řízení poškozený vstupuje do nové role účastníka řízení. Podle Jaroslava Kallaba „Ten, kdo uplatňuje v trestním procesu své soukromoprávní nároky z činu vyvozované, nazývá se soukromým účastníkem čili adherentem. Soukromým účastníkem jest tedy každý, komu bylo v právech ublíženo zločinem nebo přečinem, který se má stíhati z povinnosti úřední a kdo pro soukromoprávní své nároky z činu vyvozované se k trestnímu řízení připojil“.5

Zahájením adhezního řízení se poškozený stává soukromým žalobcem, kdy oproti veřejnému žalobci hájí své soukromé zájmy. Řízení otevřené z důvodu intervence poškozeného ho rázem pasuje do obdobné pozice, v níž se nachází v trestním přípravném řízení státní zástupce, tedy pána sporu (dominum litis). Poškozený přebírá kontrolu nad řízením (může zde navrhovat důkazy nebo řízení bez uvedení důvodu ukončit), ale současně s ní i odpovědnost za výsledek. Pochopitelně je zde závislý na úspěchu žaloby veřejného žalobce, který navíc ve světle zásady zjištění skutkového stavu věci a zásady vyhledávací může snášet důkazy v neprospěch nebo proti vůli poškozeného. Je proto možné uzavřít, že poškozeného, jako soukromého účastníka řízení, lze ve výše uvedeném smyslu považovat v adhezním řízení za vedlejšího žalobce, který však nutně vystupuje v trestním řízení vedle hlavního veřejného žalobce. (Tato pozice vylučuje, aby v postavení vedlejšího žalobce vystupoval spoluobviněný.)

Byť se adhezní řízení připojuje k řízení trestnímu, netvoří zde žádnou samostatnou, časově, formálně či jinak oddělenou část trestního řízení, ale splývá s ním, a to zejména ve stadiu dokazování. Jak již bylo řečeno, soud je vázán návrhem poškozeného, nesmí jej překročit. Na straně druhé však soud nemá pravomoc nárok poškozeného ani částečně zamítnout. Zpravidla rozhoduje podle hmotněprávních předpisů jiných než trestních (zejména podle občanského zákoníku), nicméně procesní postup nalézacího soudu je určen trestním řádem, nikoliv civilním procesním právem.

Zajisté nesmíme pomíjet, že obě řízení sledují vlastní cíle. Leckdy jejich rozptyl způsobuje, že zájmy řízení vedlejšího (připojeného) musí ustoupit v zájmu řízení hlavního. Prioritu zájmu veřejného opakovaně vyzdvihl Ústavní soud. Ten například v usnesení sp. zn. I. ÚS 1943/17 ze dne 19. 9. 2017 uvedl: „... v trestním řízení nejde v prvé řadě o věc a právo poškozeného či jakékoliv jiné fyzické nebo právnické osoby (jak to vyplývá z čl. 36 odst. 1 a § 38 odst. 2 Listiny), ale o právo a věc státu (čl. 80 odst. 1 Ústavy), aby ve veřejném zájmu bylo stíháno a odsouzeno jednání, které zákon označuje za trestné. Těžištěm základního účelu trestního řízení totiž je, aby trestné činy byly náležitě zjištěny a jejich pachatelé byli podle zákona spravedlivě potrestáni, kdy vedené řízení má též vést k upevňování zákonnosti, k předcházení a zamezování trestné činnosti. Proto Ústavní soud opakovaně zdůraznil, že úprava práv poškozeného v trestním řádu nezakládá – v ústavní rovině ve smyslu ustanovení čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy – žádné základní právo, aby proti jinému byla uplatněna (trestněprávní) ‚satisfakce‘ … Zakotvení práv poškozeného do trestního řádu naopak Ústavní soud chápe spíše jako beneficium legis dané zákonodárcem [viz nález ze dne 9. 6. 2008, sp. zn. I. ÚS 1587/07 (N 104/49 SbNU 531)].“

II.
Legitimace k uplatnění nároku v adhezním řízení

1.
Kdo je osobou poškozenou trestným činem

Osobě, jež v důsledku protiprávního jednání jiného utrpí škodu či jinou újmu, resp. na jejíž úkor se svým protiprávním jednáním jiný obohatí, musí být v právním státě garantována možnost domoci se svých práv u soudu či jiného orgánu (čl. 36 odst. 1 Listiny, čl. 6 odst. 1 EÚLP).

Postavení adherenta se může dovolávat jakákoli fyzická osoba (a to bez ohledu na věk, svéprávnost či charakter trestného činu, jehož se stala obětí) stejně jako právnická osoba, které byla trestným činem (nebo jedná-li se o pokračující trestný čin některým z jeho dílčích útoků, jenž je předmětem vedeného řízení) způsobena majetková či nemajetková újma nebo na jejíž úkor se pachatel trestným činem obohatil, a jedná-li se o fyzickou osobu, pak také ten, komu bylo trestným činem ublíženo na zdraví.6

Za prvé je poškozeným ten, kdo byl trestným činem zasažen přímo, tzn. bylo mu ublíženo na zdraví, způsobena majetková škoda nebo nemajetková újma, nebo na jehož úkor se pachatel trestným činem obohatil.

Za druhé za poškozeného se považuje i ten, který byl trestným činem zasažen sekundárně, např. pozůstalý po poškozeném nebo člen poškozené korporace v souvislosti s tzv. reflexní škodou (§ 213 obč. zák.). Těmto (blízkým) osobám zpravidla vzniká vlastní originární nárok. Práva poškozeného dále mohou vykonávat rovněž osoby, na něž přešla práva v důsledku určité právní skutečnosti (v důsledku smrti, prohlášení za mrtvého, zániku právnické osoby, postoupení pohledávky atd.). Podle § 45 odst. 3 tr. řádu, jde-li o uplatnění nároku na náhradu škody (§ 43 odst. 3), přecházejí práva, která tento zákon přiznává poškozenému, i na jeho právního nástupce. To znamená, že smrtí poškozeného, který má proti obviněnému nárok na náhradu škody způsobené trestným činem ve smyslu § 43 odst. 3 tr. řádu, zaniká právní osobnost (dříve označovaná jako způsobilost k právům a povinnostem). Některé z práv a povinností zemřelého jsou předmětem právního nástupnictví univerzálního (dědění dle § 1475 a násl. obč. zák.). Podobně dochází k právnímu nástupnictví při zániku právnické osoby či jiného důvodu přechodu práv na jinou právnickou osobou. K právnímu nástupnictví singulární sukcesí bude nejčastěji docházet cesí (§ 1879–1887 obč. zák.).

Pokud jde o přechod nároků, je nutné rozlišovat mezi škodou a tzv. osobnostními nároky. Zatímco nárok na náhradu škody zůstavitele přechází na dědice, u osobnostních nároků je situace komplikovanější. Nejvyšší soud vyložil, proč právo na ochranu osobnosti je právem originálním a nepřevoditelným: „Je tomu tak proto, že toto právo je osobně spjato se zemřelou fyzickou osobou, a jako právo osobní povahy jejím úmrtím zaniká a nepřechází na dědice. Pokud by náhrada nemajetkové újmy v penězích byla přiznána jiné osobě (než osobě poškozené), neplnila by svou funkci, neboť by již nevyvažovala, ani nezmírňovala, nemajetkovou újmu způsobenou neoprávněným zásahem dotčené osoby.“ (rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 14. 5. 2013, sp. zn. 30 Cdo 3223/2011)

Úprava „nového“ občanského zákoníku je vůči postmortální ochraně přece jen vstřícnější. Práva na ochranu osobnosti je oprávněn domáhat se v první řadě ten, jehož práva byla neoprávněným zásahem jiné osoby dotčena (§ 82 odst. 1 obč. zák.). Po smrti člověka se může ochrany jeho osobnosti domáhat kterákoli osoba jemu blízká (§ 82 odst. 2 s odvoláním na § 22 obč. zák.).7 Ovšem nárok na zdržení se či odstranění závadného stavu není možné v adhezním řízení uplatňovat.

Co se týče přechodu nároku na náhradu za bolest a ztížení společenského uplatnění na dědice, zemřel-li v době od 1. 1. 2014 poškozený, jenž utrpěl újmu na zdraví před tímto datem, stávají se součástí pozůstalosti (§ 1475 odst. 2 a § 3069 obč. zák.) nároky na náhradu za bolest a ztížení společenského uplatnění, které poškozený za svého života uplatnil u soudu [srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 4. 2017, sp. zn. 25 Cdo 3556/2016 (Rc 133/2018)]. Zde Nejvyšší soud stanovil časovou mez úmrtí poškozeného 1. 1. 2014 čili účinností nového občanského zákoníku. V jiném svém rozhodnutí však výše uvedené časové omezení stírá se slovy: „Je přitom nepochybné, že aplikace § 3069 obč. zák. představuje nepřímou retroaktivitu, když vyžaduje použití nové právní úpravy na právní vztah, který jinak podléhá právní úpravě předešlé. Na principu nepravé retroaktivity, jež je i z hlediska ústavních principů přípustná, je však nový občanský zákoník založen.“ [rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 16. 6. 2015, sp. zn. 21 Cdo 3612/2014 (Rc 4/2016)]

Na dědice přechází rovněž nárok na náhradu za duševní útrapy spojené s usmrcením osoby blízké (§ 2959 obč. zák.), který byl za života oprávněné osoby uplatněn u soudu, tvoří po její smrti součást pozůstalosti a přechází na dědice bez ohledu na to, zda jim samotným jako osobám blízkým usmrcenému vznikl nárok na jednorázovou náhradu a zda jej uplatnili [usnesení Nejvyššího soudu ze dne 28. 2. 2018, sp. zn. 25 Cdo 293/2018 (Rc 50/2019)].

Zemřel-li poškozený, aniž podal žalobu, právo může přejít na dědice jen tehdy, byl-li dluh uznán (§ 1475 odst. 2 obč. zák.), jinak zanikne podle § 2009 odst. 2 obč. zák. Pohledávku na odčinění (osobní) újmy nelze postoupit na jinou osobu, neboť podle ustanovení § 1881 odst. 2 obč. zák. nelze postoupit pohledávku, která zaniká smrtí.8

Výše uvedené je možné shrnout tak, že počínaje 1. 1. 2014 tvoří pozůstalost i právo na náhradu za bolest a ztížení společenského uplatnění, bylo-li uznáno nebo uplatněno u orgánu veřejné moci před smrtí poškozeného (zůstavitele). Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 31. 10. 2017, sp. zn. 25 Cdo 1965/2016 nepřipustil retroaktivní působení nového občanského zákoníku ani z důvodu, že újma byla poškozenému způsobena trestným činem. Tuto možnost připouští § 3079 odst. 2 obč. zák.: „Nerozhodl-li soud ke dni nabytí účinnosti tohoto zákona o náhradě škody vzniklé porušením povinnosti stanovené právními předpisy, k němuž došlo přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona, může na návrh poškozeného člověka, jsou-li pro to mimořádné důvody hodné zvláštního zřetele (§ 2 odst. 3), přiznat poškozenému i náhradu nemajetkové újmy podle tohoto zákona.“ Jak však uvedl Nejvyšší soud, okolnost, že škůdce, který poškozenému způsobil újmu na zdraví před 1. lednem 2014, byl za toto jednání pravomocně odsouzen v trestním řízení, nezakládá sama o sobě mimořádný důvod zvláštního zřetele hodný, pro který by poškozenému měla být přiznána náhrada nemajetkové újmy podle občanského zákoníku.

K uplatnění nároku je třeba, aby poškozený k tomu měl procesní způsobilost, tu má pouze poškozený disponující plnou svéprávností (srov. § 45 odst. 1 tr. řádu). Plnou svéprávnost člověk nabývá zletilostí nebo uzavřením manželství nebo na základě rozhodnutí soudu. S jejím nedostatkem se nejčastěji setkáme u osob nezletilých a osob s omezenou svéprávností. Tyto osoby v trestním řízení zastupuje zákonný zástupce či opatrovník. Skutečnost, že poškozená osoba není zletilá a v trestním řízení není plně svéprávná, nemá vliv na její způsobilost k právům a povinnostem. Vznikne-li nezletilému poškozenému majetková škoda z trestného činu, je třeba za splnění podmínek stanovených zákonem přisoudit její náhradu tomuto poškozenému, což musí být ve výroku rozsudku náležitě vyjádřeno. Soud to učiní tak, že podle § 228 odst. 1 tr. řádu uloží obžalovanému povinnost plnit nezletilému k rukám jeho zákonného zástupce, a nikoliv přímo zákonnému zástupci nezletilého (rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 16. 8. 1995, sp. zn. 7 Cdo 146/1993, uveřejněný v časopise Právní rozhledy 12/95).

Právnickou osobu zastupují zpravidla členové jejího statutárního orgánu, případně jiní zástupci, jako např. prokurista či vedoucí odštěpného závodu. Tito zástupci své oprávnění neprokazují plnou mocí, neboť oprávnění vyplývá ze zákona a příslušného veřejného rejstříku. Právnické osoby mohou být zastoupeny též zaměstnancem na základě pověření (§ 166 obč. zák.) nebo na základě smluvního zastoupení, tzn. smlouvy nebo dohody o zastoupení (§ 441 a násl. obč. zák.). Tito smluvní zástupci (s výjimkou prokuristy) se prokazují plnou mocí, která představuje osvědčení o zástupčím oprávnění a jeho rozsahu.9 V případě kolize zájmů poškozené právnické osoby s jejím zástupcem, zpravidla trestně stíhaným členem statutárního orgánu, soud ustanoví poškozené opatrovníka podle § 437, § 165 odst. 2 obč. zák. Jestliže takovýto hmotněprávní opatrovník nebyl ustanoven nebo právnická osoba nemůže jinak vykonávat práva poškozeného, (trestní) soud jí pro trestní řízení ustanoví opatrovníka podle § 45 tr. řádu. Dostane-li se právnická osoba do likvidace, nabývá působnost statutárního orgánu likvidátor, který se stává i zákonným zástupcem právnické osoby (§ 193 obč. zák.).

Pravidla zastupování v případě vícečlenného statutárního orgánu jsou stanovené zákonem, případně vnitřním předpisem právnické osoby.

Postavení poškozeného lze přiznat i státu, tzn. České republice. Za stát v občanskoprávních vztazích jedná zaměstnanec (osoba ve služebním poměru) organizační složky státu, které se způsobená újma přímo týká. Není vyloučeno, aby namísto této trestným činem dotčené organizační složky v řízení vystupoval Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových zřízený zákonem č. 201/2002 Sb., resp. jeho pověřený zaměstnanec. Tento úřad může na základě dohody zastupovat i obce, které jsou oprávněny uplatnit svou pohledávku v trestním řízení.

Insolvenční správce je subjektem oprávněným uplatnit nárok na náhradu škody podle § 43 odst. 3 tr. řádu v zastoupení poškozeného (usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 4. 2016, sp. zn. 5 Tdo 407/2016).

Může nastat situace, kdy se poškozený výslovným prohlášením sděleným orgánu činnému v trestním řízení vzdal procesních práv, které mu tento zákon jako poškozenému přiznává. Poté však vezme toto své prohlášení zpět, resp. učiní nové prohlášení ve vztahu k orgánu, který trestní řízení aktuálně vede, že bude vykonávat práva poškozeného v trestním řízení. Orgány činné v trestním řízení pak musí vůči poškozenému nadále postupovat stejně, jako by prohlášení o vzdání se práv poškozený neučinil. Nelze však poškozenému poskytnout novou lhůtu k uplatnění pohledávky v adhezním řízení, pokud již soud v hlavním líčení zahájil dokazování (§ 43 odst. 3 tr. řádu).

Nakonec je užitečné se zmínit o přechodu nároku oběti na náhradu škody nebo nemajetkové újmy vůči pachateli na stát, a to v rozsahu poskytnuté peněžité pomoci podle § 33 zákona č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů. K tomuto přechodu dochází okamžikem poskytnutí pomoci, a to jen v rozsahu, v němž stát oběti peněžitou pomoc poskytl. To znamená, že pokud je trestným činem způsobená újma vyšší než poskytnutá peněžitá pomoc, přechází na stát jen část nároku oběti, která je tak vedle Ministerstva spravedlnosti i nadále oprávněna vymáhat uspokojení zbylé části svého nároku. Po přechodu nároku nebo jeho části je stát oprávněn po pachateli trestného činu vymáhat peněžní částku, jakou oběti poskytl, a sice např. v rámci adhezního řízení postupem podle § 43 odst. 3 a § 45 odst. 3 ve spojení s § 206 odst. 2 tr. řádu.10 Ve vztahu k hmotněprávním okolnostem přechodu nároku oběti na náhradu škody nebo nemajetkové újmy vůči pachateli trestného činu na stát z titulu poskytnuté peněžité pomoci platí subsidiární užití občanského zákoníku (§ 2917 a násl.).11 Jde o regresní postih pachatele trestného činu a v tomto smyslu samostatný nárok. Podle názoru Nejvyššího soudu nárok v rozsahu vyplacených částek dle § 33 zákona o obětech trestných činů nelze interpretovat tak, že by stát vstoupil do práv poškozených v tom smyslu, že pokud ony svůj nárok na nárok nemajetkové újmy uplatnily řádně a včas, platí totéž i pro stát (srov. rozsudek ze dne 20. 6. 2019, sp. zn. 6 Tz 38/2019). Lhůta pro uplatnění nároku i v tomto případě končí nejpozději u hlavního líčení před zahájením dokazování (§ 43 odst. 3 tr. řádu), což zpravidla bude vylučovat ty nároky, kdy k vyplacení částek poškozenému (oběti) došlo po zahájení hlavního líčení. Ať už dojde k uplatnění regresního nároku ze strany státu či nikoliv, soud by při rozhodování o nároku poškozeného na náhradu škody (nemajetkové újmy) měl vždy zohlednit uskutečněná plnění ze strany státu dle zákona o obětech trestného činu a v tomto rozsahu nárok poškozenému nepřiznávat.

2.
Který poškozený není oprávněn uplatnit nárok v adhezním řízení

Za poškozeného se nepovažuje ten, kdo se sice cítí být trestným činem morálně nebo jinak poškozen, avšak vzniklá újma není způsobena zaviněním pachatele nebo její vznik není v příčinné souvislosti s trestným činem (§ 43 odst. 2 tr. řádu).

Uplatňuje-li práva poškozeného osoba, které toto právo zřejmě nepřísluší, vysloví soud usnesením, že onu osobu jako poškozeného k hlavnímu líčení nepřipouští (§ 206 odst. 3 tr. řádu). Rozhodnout tímto způsobem je možné pouze v úvodní fázi řízení před soudem. Uvedeným ustanovením se dle Ústavního soudu z hlediska jeho ústavně konformního výkladu do trestního řádu pouze pro řízení před soudem promítá zásada presumpce přiznání postavení poškozeného, jež tak přísluší každému, kdo se jako poškozený domáhá vstupu do trestního řízení, dokud mu soud toto postavení negativním rozhodnutím neodebere (srov. nález ze dne 2. 4. 2019, sp. zn. III. ÚS 3439/17).

Osoba, která má věc pouze v držbě, nemá oprávnění poškozeného ve smyslu § 43 odst. 3 tr. řádu, ledaže by k tomu byla zmocněna vlastníkem věci (usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 9. 2018, sp. zn. Tdo 925/2018).

Jak bylo výše uvedeno, právo uplatnit pohledávku v adhezním řízení nemá spoluobviněný. Bylo-li by však trestní řízení proti spoluobviněnému vyloučeno ze společného řízení (§ 23 odst. 1 tr. řádu) anebo vedlo-li se od počátku proti každému z obviněných zvlášť, může osoba, která je v jiném řízení v postavení obviněného, vystupovat v dalším trestním řízení jako poškozený se všemi právy ve smyslu § 43 odst. 1, 2 tr. řádu.12

III.
Jaké pohledávky (nároky) lze uplatnit v adhezním řízení?

Poškozený je oprávněn navrhnout, aby soud v odsuzujícím rozsudku uložil obžalovanému povinnost nahradit v penězích škodu nebo nemajetkovou újmu, jež byla poškozenému trestným činem způsobena, nebo vydat bezdůvodné obohacení, které obžalovaný na jeho úkor trestným činem získal (§ 43 odst. 3 tr. řádu). Škoda, nemajetková újma či bezdůvodné obohacení musí vzejít z trestného činu, pro který byla podána obžaloba. Přesněji řečeno, uplatněné nároky musí být v příčinné souvislosti s trestným činem, tj. musí být jeho výsledkem (producta sceleris) a současně musí být způsobeny zaviněním pachatele.

1.
Jednotlivé občanskoprávní nároky

Škoda

Občanský zákoník pracuje nyní již s jednotným pojmem „újma“. Jestliže se újma dotýká jmění, i nadále se setrvává u označení škoda, jež se odčiňuje její náhradou. Majetkovou újmou se rozumí skutečná škoda a ušlý zisk.

V § 43 odst. 1 tr. řádu je uvedeno, že pro účely trestního řádu se majetkovou újmou se rozumí i dlužné výživné, jde-li o trestný čin zanedbání povinné výživy dle § 196 tr. zákoníku. K tomu je nutné zdůraznit, že jde konstrukci pouze pro účely trestního řádu. Těžko si lze představit, že by se dlužné výživné měnilo na škodu. Trestní soud by si této skutečnosti měl být vědom a nárok ve výroku takto identifikovat, aby nedocházelo k duplicitě téhož nároku, tzn. jednoho z dlužného výživného a druhého ze způsobené škody. Pakliže poškozený již disponuje exekučním titulem, neměl by již o témže nároku znovu rozhodovat v adhezním řízení. Domnívám se, že bude-li poškozený se svým nárokem odkázán na řízení občanskoprávní, pak zde nemůže uplatňovat nárok na náhradu škody, ale jen nárok na zaplacení dlužného výživného. Se stejným důvodem (tj. výživné, nikoli v škoda) bude uplatňovat pohledávku u insolvenčního správce v insolvenčním řízení.

Pro úplnost zmiňuji, že podle § 15 zák. o náhr. výživném může docházet k přechodu pohledávky ve výši vyplaceného náhradního výživného na stát. Ten by pak byl oprávněn prostřednictvím Úřadů práce pohledávky vymáhat.

Nemajetková újma

Vedle majetkové újmy však stojí nemajetková újma, která se odčiňuje přiměřeným zadostiučiněním. Nemajetková újma představuje jakoukoliv újmu, která není újmou na jmění. Typicky se bude jednat o újmu na osobnostních právech, tj. zdraví, životě, cti, důstojnosti, soukromí apod. Pro to, aby mohlo být v adhezním řízení o nároku na nemajetkovou újmu rozhodováno, musí se jednat o takový zásah, který je objektivně způsobilý vyvolat nemajetkovou újmu a který spočívá v porušení nebo ohrožení osobnosti fyzické osoby v její fyzické integritě.13 Okresní soud v Semilech v rozsudku ze dne 7. 9. 2015, sp. zn. 2 T 92/2015 přiznal náhradu nemajetkové újmy v částce 20 000 Kč jakožto kompenzaci za způsobenou psychickou újmu poškozenému (negativní důsledky v oblasti psychiky), což zdůvodnil tak, že „soud se běžné setkává s tím, že poškození, jimž se pachatel trestného činu vloupal do bytu, jsou často mnohem více traumatizováni tím, že cizí člověk jim chodil v jejich soukromém prostoru a prohlížel si jejich soukromé věci, než tím, že došlo k odcizení jejich věcí“.14 Soud sice argumentuje psychickou újmou, ale jde primárně o zásah do soukromí poškozeného. Rozhodnutí je příkladem uložení povinnosti odsouzenému k odčinění újmy, bez toho, že by se opíralo o nějakou medicínskou diagnózu. Každopádně je nezbytné, aby šlo o zásah neoprávněný, resp. Protiprávní, a musí být dána příčinná souvislost mezi oběma uvedenými předpoklady (blíže v usnesení Nejvyššího soudu ze dne 22. 7. 2015, sp. zn. 8 Tdo 757/2015).

Újma na zdraví

Nejčastějším projevem nemajetkové újmy bude újma na zdraví. Úprava náhrady újmy na zdraví je formulována podrobně v části čtvrté obč. zák. (oddíl 3, pododdíl 2 – závazky z deliktů). V této části jsou rovněž příhodně upraveny nároky poškozených za újmu vzniklou jako důsledek zásahu do osobnostních práv, jinak obsažených v § 81 a násl. obč. zák. Újmy na zdraví a na životě jsou považovány za specifické druhy újmy na přirozených právech člověka, které představují formu nemajetkové újmy a náleží za ně přiměřené zadostiučinění i náhrada škody.15

V případě újmy na přirozených právech člověka směřuje způsob a výše přiměřeného zadostiučinění k odčinění i okolností zvláštního zřetele hodných (§ 2957 obč. zák.). Těmi jsou úmyslné způsobení újmy, způsobení újmy použitím lsti, pohrůžky, zneužitím závislosti poškozeného, násobením účinku zveřejňováním, diskriminace nebo obava poškozeného ze ztráty života či z vážného poškození zdraví. Nově se mohou náhrady nemajetkové újmy domáhat i jiné osoby než přímo poškozený. Půjde o osoby, které újmu důvodně pociťují jako osobní neštěstí nebo v jejichž případě to odůvodňují zvláštní okolnosti, a to zejména, jestliže byla újma způsobena protiprávním činem, došlo k porušení zvláštní právní povinnosti (odborná péče) nebo se jednalo o újmu způsobenou úmyslně s touhou ničit, ublížit nebo s jinou zvlášť zavrženíhodnou pohnutkou.

Při ublížení na zdraví a při újmě na životě se poskytuje výhradně peněžitá náhrada, jelikož jiné dostatečně účinné odčinění způsobené újmy nepřichází v úvahu.

Újma na zdraví může být buď prostá, nebo spojená s překážkou lepší budoucnosti. Poškozený může žádat bolestné a náhradu další nemajetkové újmy, mezi které se řadí: ztížení společenského uplatnění – v případě újmy spojené s překážkou lepší budoucnosti, duševní útrapy – při zvlášť závažném ublížení na zdraví, a to poškozeného, manžela, rodiče dítěte nebo jiné osoby blízké. Hradí se peněžitá náhrada, která plně vyvažuje jejich utrpení, jinak podle zásad slušnosti (§ 2959 a násl. obč. zák.). Dalším nárokem jsou náklady spojené s péčí o zdraví. Požadavkem je pouze jejich účelnost a souvislost s péčí o osobu nebo domácnost poškozeného. Hradí se tomu, kdo je vynaložil (např. zdravotní pojišťovně, ošetřujícímu členu rodiny atd.).16

Další kategorií, kterou poškozený může žádat na základě újmy na zdraví, jsou peněžité dávky. Bude se jednat o náhradu za ztrátu na výdělku, kterou rozdělíme ještě do dalších kategorií, a to poskytované po dobu pracovní neschopnosti, po skončení pracovní neschopnosti a zvláštní kategorií je případ poškozeného žáka či studenta. Další peněžitou dávkou je pak náhrada za ztrátu na důchodu.

Náhrada za ztrátu na výdělku po dobu pracovní neschopnosti je tvořena rozdílem mezi průměrným výdělkem a tím, co v důsledku nemoci či úrazu bylo vyplaceno dle zvláštního právního předpisu. Po skončení pracovní neschopnosti je náhrada tvořena rozdílem mezi průměrným výdělkem před vznikem škody a průměrným výdělkem, kterého následně dosahuje poškozená osoba s připočtením případného invalidního důchodu. Dále se zde zohledňují zvýšené potřeby dlouhodobého charakteru a zvýšené úsilí či námaha na dosažení výdělku. V případě studenta či žáka se zohledňuje zejména to, zda újma či trvání zdravotního postižení brání zapojení se do výdělečné činnosti, a to zapojení úplnému či částečnému. Náhrada za ztrátu na důchodu je tvořena rozdílem ve výši důchodu, na který vzniklo právo a na který by vzniklo právo, kdyby se do jeho základu mohla zahrnout náhrada za ztrátu na výdělku.

Obviněný hradí též účelně vynaložené náklady spojené s péčí o osobu poškozeného, jeho zdraví nebo domácnost. Nárok vůči obviněnému uplatní ten, kdo tyto náklady vynaložil (§ 2960 obč. zák.). Nárok na kompenzaci v penězích může vniknout i tehdy, jestliže péče je poškozenému poskytována osobou blízkou bezplatně. V takovém případě je k uplatnění nároku aktivně legitimován poškozený (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 1. 6. 2015, sp. zn. 25 Cdo 1088/2015).

Usmrcení

Při usmrcení se hradí duševní útrapy, náklady spojené s péčí, náklady pohřbu, a to v rozsahu, v němž nejsou pokryty veřejnou dávkou, přičemž náleží tomu, kdo je vynaložil. Dalším nárokem při usmrcení jsou náklady na výživu pozůstalým, tj. osobám, kterým byla poskytována nebo měla být poskytována výživa ke dni smrti poškozeného. Náhrada je tvořena rozdílem mezi dávkami důchodového zabezpečení a tím, co by mohlo být rozumně očekáváno od usmrceného jako jeho průměrný výdělek, maximálně lze však poskytnout náhradu do výše toho, co by mu náleželo jako náhrada za ztrátu na výdělku, obdobným nárokem jsou pak náklady na výživu ze slušnosti. To se týká výživného osoby, jíž by bylo obdobné plnění poskytováno.17

K otázce, zda sekundární oběti vzniká právo na odškodnění újmy na zdraví vyvažující vytrpěné bolesti a ztížení společenského uplatnění (§ 2958 obč. zák.), se vyjádřil trestní senát Nejvyššího soudu v usnesení ze dne 20. 6. 2018, sp. zn. 4 Tdo 302/2018. Nejvyšší soud zde dovodil, že mezi újmou na zdraví sekundární oběti a jednáním pachatele chybí příčinná souvislost. Konkrétně uvedl: „Příčinnou souvislost mezi jednáním škůdce a vzniklou škodou nelze dovodit ze skutečnosti, která je již sama následkem, za nějž škůdce odpovídá z jiného právního důvodu.“ Načež doplnil: „Způsobená újma na zdraví u poškozené má povahu následku z následku.“ Nicméně je možno připojit, že uvedené rozhodnutí bylo podrobeno kritice a byly vysloveny pochybnosti o jeho správnosti, neboť nerespektuje stávající znění úpravy občanského zákoníku a současně v oblasti příčinné souvislosti vychází z judikatury 70. let minulého století.18

Bezdůvodné obohacení

Co je, resp. není bezdůvodným obohacením, stanoví § 2991 a násl. obč. zák. Povinnost k vydání bezdůvodného obohacení nastupuje, jestliže k vrácení neoprávněně získaných majetkových hodnot nemůže dojít v rámci konkrétního právního vztahu mezi jeho účastníky podle příslušných ustanovení, jež se na daný právní poměr vztahují, a nepřichází-li v úvahu ani odpovědnost za škodu. Je třeba zdůraznit, že závazek z bezdůvodného obohacení vzniká pouze v případě, že mezi účastníky neexistuje jiný právní vztah, v jehož rámci zvláštní právní norma ukládá povinnost, která směřuje v podstatě ke stejnému cíli. Právní úpravy bezdůvodného obohacení se tedy nelze dovolávat za účelem korekce plnění z platných a účinných právních důvodů. Stanoví-li zákon např. povinnost vrátit půjčku či zaplatit kupní cenu, nepřichází v úvahu aplikace ustanovení § 2991 a násl. obč. zák. o bezdůvodném obohacení.19

V případě rozhodování trestních soudů v adhezním řízení se stále můžeme setkat s jistou setrvačností v sepětí s judikaturou k OZ1964, zejména v případech, kdy vzniklá škoda (újma) se u poškozeného neprojevila zmenšením majetku, ale „pouze“ vznikem dluhu vůči jiné osobě. Na to konto, zde nezazní nic objevného, než že soud je povinen na tyto případy aplikovat normy občanského hmotného práva (popř. další právní předpisy). Stěžejní úpravu nalezneme v legální definici § 2894 obč. zák., tj. „povinnost nahradit újmu zahrnuje vždy povinnost k náhradě újmy na jmění (škody)“. Škoda je vymezena jako újma na jmění, jež zahrnuje majetek i dluhy (§ 495 obč. zák.). Škoda tudíž nemusí spočívat pouze ve snížení (či nezvětšení) aktiv, ale může to být i zvýšení (či nezmenšení) pasiv, vznik dluhu.20 O správnosti tohoto výkladu nás utvrzuje § 2952 obč. zák., jenž stanoví: „Záleží-li skutečná škoda ve vzniku dluhu, má poškozený právo, aby ho škůdce dluhu zprostil nebo mu poskytl náhradu.“ Soud by proto měl uložit obviněnému povinnost k úhradě škody ve výši vzniklého dluhu poškozeného, přestože poškozený v době rozhodování soudu závazek neuhradil.

(K jednotlivým hmotněprávním nárokům podrobněji v části první kapitole III.)

1.1
Příslušenství pohledávky

Poškozený má právo na úhradu nejen jistiny, ale rovněž příslušenství. Typickým příslušenstvím jistiny jsou úroky, úroky z prodlení či náklady spojené s uplatněním pohledávky. Vzhledem k tomu, že poškozený veškeré nároky konvertuje na peníze, lze o úroku z prodlení uvažovat i u pohledávky z nemajetkové újmy či ze zadostiučinění.

Za účinnosti OZ1964 rozhodovací praxe soudů týkající se úroků z prodlení byla různá, a to i v civilních sporech. Podle rozhodnutí Krajského soudu v Ostravě ze dne 12. 4. 2000, sp. zn. 23 C 113/99 úrok z prodlení ze zadostiučinění v penězích dotčené osobě nenáležel. Stejný názor sdílel Vrchní soud v Praze, který rozsudkem ze dne 10. 1. 2012, čj. 1 Co 257/2011-99, změnil výrok soudu I. stupně, který nárok na úrok z prodlení poškozenému přiznal. Určitým východiskem se stalo až rozhodnutí trestního senátu Nejvyššího soudu ze dne 19. 6. 2013, sp. zn. 8 Tdo 46/2013 (Rt 14/2014-II). Nejvyšší soud zde uložil obviněnému zaplatit poškozenému vedle jistiny i (zákonný) úrok z prodlení. Podle současné úpravy, kdy náhrada nemajetkové újmy je ovládána zásadně stejnými principy jako náhrada škody, lze stěží hledat argumentaci pro nepřiznání úroků z prodlení. I zde se tak uplatní § 1958 odst. 2, § 1968 a § 1970 obč. zák.21

Úroky z prodlení jsou příslušenstvím nároku poškozeného na náhradu škody; uplatněný nárok na náhradu škody lze upřesnit do doby, dokud se soud neodebere k závěrečné poradě. Proto i odvolací soud přizná úroky z prodlení, jestliže poškozený řádně uplatnil nárok na náhradu škody a úroků z prodlení se domáhal až v odvolacím řízení (Rt 50/1986).

Protože poškozený je v adhezním řízení procesní stranou, svědčí mu právo předkládat důkazy (§ 89 odst. 2 tr. řádu). Ostatně pokud by tak nečinil, hrozí, že neunese důkazní břemeno dle § 43 odst. 3 tr. řádu a s nárokem bude odkázán na řízení ve věcech občanskoprávních. Poškozenému mohou vzniknout náklady spojené s uplatňováním pohledávky, které jsou též příslušenstvím. Může jít o tzv. náklady na důkaz, pokud je poškozený účelně vynaložil na doložení uplatněného nároku, nejčastěji půjde o náklady na bodové hodnocení újmy, znalecký posudek atd. Pokud posudek vypracuje osoba zapsaná v seznamu znalců a tlumočníků, znalec disponuje potřebnou odbornou aprobací a posudek má všechny zákonem požadované náležitosti včetně doložky znalce o tom, že si je vědom následků vědomě nepravdivého znaleckého posudku (§ 106 tr. řádu), pak na takovýto důkaz, předložený poškozeným, a tedy nezadaný soudem, se bude nahlížet jako na znalecký posudek, nikoliv jako na listinný důkaz. Úkolem soudu bude určit náklady účastníkem zvoleného znalce (za znalecký posudek, výslech znalce). Ty se stanovují na základě zákona č. 254/2019 Sb., o znalcích, znaleckých kancelářích a znaleckých ústavech, a vyhlášky č. 504/2020 Sb., o znalečném, přičemž jednou z důležitých podmínek je jejich účelnost.

Poškozený, který má nárok na ustanovení zmocněnce, může žádat, aby předseda senátu a v přípravném řízení státní zástupce rozhodl o tom, že stát ponese náklady na znalecký posudek, který si poškozený vyžádá. Žádosti nelze vyhovět, jestliže takový důkaz není pro objasnění věci zřejmě potřebný nebo stejný úkon k prokázání téže skutečnosti již vyžádal orgán činný v trestním řízení (§ 151a tr. řádu). Úhrada nákladů na opatření znaleckého posudku, jenž byl předložen poškozeným jako důkaz v trestním řízení, není škodou vzniklou trestným činem, o které by mohlo být rozhodováno v adhezním řízení. O částce, kterou poškozený na opatření znaleckého posudku vynaložil, lze rozhodovat k jeho návrhu až po právní moci odsuzujícího rozsudku jako o nákladech poškozeného vynaložených na uplatnění náhrady škody podle § 155 odst. 2 tr. řádu [srov. rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 4. 8. 2004, sp. zn. 8 To 83/2004 (Rt 32/2005)]. V prvorepublikové judikatuře se můžeme setkat s extenzivním pojetím nákladů poškozeného. „Kdo poškozen byl činem trestným, může se domáhati na pachateli náhrady nákladů, jichž bylo vhodně vynaloženo ku vypátrání trestného činu. Náleží sem zejména odměna osobě třetí, jež k veřejnému vyzvání poškozeného přispěla mu k vypátrání pachatele.“ (Nejvyšší soud ČSR, rozh. ze dne 5. prosince 1922, Rv II 163/22)

Tedy poté, co nabude právní moci odsuzující rozsudek, se poškozený může obrátit na soud s nárokem na náhradu nákladů podle § 154 tr. řádu. Jde o náklady související s účastí poškozeného v trestním řízení, především jeho zastoupení zmocněncem – advokátem. Stále se setkáváme s poměrně rozšířeným nešvarem, kdy soudy přiznání nákladů dle § 154 tr. řádu podmiňují doložením jejich úhrady, a to i navzdory stanovisku trestního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 26. 10. 2016, sp. zn. Tpjn 300/2016. V něm trestní kolegium dospělo k závěru, že za splnění podmínek uvedených v ustanovení § 154 odst. 1 tr. řádu lze odsouzenému uložit povinnost nahradit poškozenému náklady vzniklé přibráním zmocněnce v podobě odměny za poskytnuté úkony právní pomoci a vynaložené hotové výdaje, i když je ještě poškozený neuhradil svému zmocněnci.

Na okraj výkladu k nákladům poškozeného ještě připojujeme poměrně nedávný odklon Nejvyššího soudu od do té doby zaběhlé praxe, že i tyto náklady na právní zastoupení poškozeného v trestním řízení jsou kryty pojištěním odpovědnosti za škodu z provozu vozidla. Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 11. 4. 2018, sp. zn. 25 Cdo 4112/2017 uvedl, že „Účelně vynaloženými náklady podle § 6 odst. 2 písm. d) zákona č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla, jsou náklady vynaložené při uplatnění nároku na pojistné plnění vůči pojistiteli, nikoli náklady vynaložené v adhezním řízení při uplatnění nároku na náhradu újmy proti škůdci“. Poškozenému nyní nezbývá než toto příslušenství pohledávky dobývat výlučně na odsouzeném.

2.
Jakých pohledávek se v trestním řízení nelze domáhat

Poměrně frekventovanou skupinou těchto nesprávně uplatněných nároků představují případy pachatele – zaměstnance. (Typicky například řidič, který v důsledku výkonu pracovních povinností způsobí dopravní nehodu.) Obecně lze říci, že vůči trestně stíhanému zaměstnanci se lze úspěšně domáhat nároku v trestním řízení jen v případě jeho excesu (k tomu Rt 29/1969-II., Rt 40/2006, Rt 43/2011-II).22 Obdobně to platí i pro příslušníky ozbrojených sborů ve služebním poměru. Uvedené omezení nedopadá na zaměstnavatele uplatňujícího škodu na zaměstnanci, který např. v důsledků lehkomyslného plnění pracovních úkolů způsobil škodu zaměstnavateli (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 15. 4. 2016, sp. zn. 21 Cdo 4956/2015).V trestním řízení nelze uplatnit pohledávky, k jejichž nabytí došlo v rozporu s hmotněprávními předpisy, např. navzdory zákazu postoupení pracovněprávní pohledávky dle § 144a zákoníku práce (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 28. 6. 2007, sp. zn. 7 Tdo 676/2007).

V trestním řízení je možné uplatnit pohledávky soukromoprávního charakteru. Za ty nelze považovat pokuty, ať uložené autoritativním rozhodnutím orgánu veřejné moci, ale ani vyplývající z porušení právních a jiných předpisů, např. přepravních řádů (pokuta za přepravu bez platné jízdenky – Rt 27/1978).23

Soukromoprávní pohledávkou rovněž nejsou ani pohledávky státu za neodvedenou daň nebo pojistné na sociální zabezpečení (srov. např. Rt 34/1987, Rt 22/2005). To platí rovněž pro pohledávky veřejných zdravotních pojišťoven za neuhrazené platby na veřejné zdravotní pojištění.

Poškozený si uplatněním pohledávky u soudu obstarává exekuční titul, aby v případě, že dlužník-pachatel dobrovolně neuspokojí jeho pohledávku, mohl její zaplacení dobývat exekučně. U neodvedených plateb daně, pojistného na sociální zabezpečení, na zdravotní pojištění a příspěvku na sociální politiku zaměstnanosti tomu tak není, neboť dotčení příjemci (poškození) ohledně nich vydávají rozhodnutí (platební výměry, výkazy nedoplatků), která jsou přímo exekučním titulem.

Jiná situace panuje ohledně pohledávky zdravotní pojišťovny, která vznikla v důsledku úhrady zdravotní péče poskytnuté poškozenému. Tuto pohledávku by zdravotní pojišťovna musela na škůdci, v případě, že by dobrovolně neplnil, vymáhat u soudu. Proto náklady, které zdravotní pojišťovna vynaložila v souvislostí s léčbou poškozeného a v souvislosti s jeho újmou, kterou utrpěl v důsledku trestného činu, si může pojišťovna nárokovat v trestním řízení (srov. Rt 25/1998-II).

Nakonec je třeba zde zmínit i trestně procesní překážku sui generis (§ 44 odst. 3 tr. řádu), záležející v tom, že již bylo o témže nároku vydáno v občanskoprávním či jiném řízení rozhodnutí, ukládající obviněnému povinnost nahradit způsobenou škodu, a to i bez ohledu na to, zda je rozhodnutí pravomocné či není pravomocné (srov. Rt 18/2004). Do této kategorie spadá i závazek v podobě peněžitého plnění, u něhož si poškozený s obviněným sjednali notářský zápis s doložkou vykonatelnosti. Poškozený by se v adhezním řízení domáhal exekučního titulu, kterým již disponuje (srov. rozsudek Vrchního soudu v Olomouci ze dne 8. dubna 2010, sp. zn. 1 To 2/2010).

U nároků, které přešly na právního nástupce poškozeného (§ 45 odst. 3 tr. řádu), lze v adhezním řízení uplatnit jen náhradu škody a vydání bezdůvodného obohacení. Čili nelze zde uplatnit nemajetkovou újmu, a to i navzdory tomu, že za podmínek dle § 1475 odst. 2 obč. zák. na dědice přecházejí i tyto nároky. Nakolik šlo o záměr tvůrce zákona či jeho neznalost souběžně připravovaného nového občanského zákona, můžeme nyní jen spekulovat.24 Jen s velkými obtížemi bychom hledali nějaký rozumný důvod, který by obstál při zdůvodnění této výluky z uplatnění nároku v adhezním řízení.

IV.
Jak, kdy a kde se pohledávky v adhezním řízení uplatňují

Projev vůle, jímž má být zahájeno adhezní řízení, musí být formulován tak, aby z něj nepochybně vyplývalo, jakého nároku se poškozený domáhá, v jaké výši, vůči komu a z jakého důvodu. Z návrhu poškozeného musí být patrno, z jakých důvodů (tzn. právní důvod) a v jaké výši se nárok na náhradu škody nebo nemajetkové újmy uplatňuje nebo z jakých důvodů a v jakém rozsahu se uplatňuje nárok na vydání bezdůvodného obohacení (§ 43 odst. 3 tr. řádu). Přitom pro uplatnění výše škody stačí alespoň uvedení minimální částky, v jaké má být škoda způsobená trestným činem nahrazena, případně stačí i uvedení takových údajů, z nichž je výše nároku na náhradu škody zřejmá i bez bližšího vyčíslení škody např. uvedením bodového ohodnocení bolestného či ztížení společenského uplatnění (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 5. 2016, sp. zn. 25 Cdo 5168/2015).

Návrh musí směřovat vůči konkrétní osobě, a to zejména tehdy, je-li trestní řízení vedeno vůči vícero obviněným. Při vícero obviněných lze poškozenému doporučit, aby v návrhu neopomněl specifikovat, zda požaduje, aby soud obviněným uložil nahradit škodu (nemajetkovou újmu, vydat bezdůvodné obohacení) společně a nerozdílně (srov. § 2915 odst. 1 obč. zák.) nebo dílčí povinnost podle jejich účasti na škodlivém následku (srov. § 2915 odst. 2 obč. zák.). Byť o dílčí povinnost se bude jednat zcela výjimečně, je vhodné to v návrhu neopominout. Poněkud specifickým případem je situace, kdy obviněným lze uložit povinnost plnit na „stejnou“ pohledávku poškozeného, ovšem z odlišného právního důvodu. Například jeden z důvodu náhrady škody a druhý z důvodu vydání bezdůvodného obohacení. I když platí, že v rozsahu, v jakém splnil poškozenému jeden z nich, zaniká dluh, a tím i povinnost druhého, jedná se o tzv. falešnou solidaritu dlužníků, přičemž nejde o solidaritu. V adhezním řízení nelze rozhodnout o jejich povinnosti zaplatit dluh společně a nerozdílně (srov. rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 5. 9. 2013, sp. zn. 4 To 42/2013). Ke škodě způsobené několika osobami blíže v části druhé kapitole VII podkapitolách 1 a 3.

Poškozeného tíží břemeno tvrzení rozhodných skutečností (důvodů) ohledně uplatněného nároku a jeho výše a též označení důkazů, které poškozený k prokázání těchto skutečností navrhuje.

V případě vadného návrhu soud poškozeného vyzve odstranění vad a současně mu k tomu určí (přiměřenou) lhůtu. Takovouto povinnost soud nemá, pokud je zjevné, že pro přiznání nároku poškozeného zde není dostatečný podklad nebo oprava či doplňování návrhu by se neobešly bez zbytečných průtahů, přičemž soud je připraven ve věci rozhodnout, anebo nebrání-li tomu jiné důležité důvody (např. soud je připraven věc postoupit jinému orgánu).

Návrh na připojení se k trestnímu řízení s nárokem na náhradu nemajetkové újmy (škody, bezdůvodného obohacení) je možné vznést již kdykoli v průběhu přípravného řízení, nejpozději však hlavního líčení před zahájením dokazování (§ 206 odst. 2 tr. řádu). Je-li sjednána dohoda o vině a trestu, je třeba návrh učinit nejpozději při prvním jednání o takové dohodě (§ 175a odst. 2 tr. řádu).

Je však dobré podtrhnout, že zmeškání lhůty dle § 206 odst. 2, § 175a odst. 2 tr. řádu nelze prominout, a proto je věcí poškozeného, aby o svá práva sám pečoval ve světle pravidla Vigilantibus iura scripta sunt (právo patří bdělým, nechť každý střeží svá práva). Poškozený sice musí být poučen ze strany orgánů činných v trestním řízení o právu uplatnit nárok ve lhůtě, nicméně zejména u zkrácených řízení může být ve věci rozhodnuto trestním příkazem v řádu několika dnů. Touto rychlostí může být poškozený „nemile“ zaskočen. Nelze než doporučit, aby poškozený učinil adhezní návrh i přesto, že zatím nemá k dispozici všechny potřebné doklady. Ty by měl doplnit nejlépe ještě v průběhu přípravného řízení, a tím se pokusit předejít tomu, že soud o jeho nároku nerozhodne.

Návrh poškozeného na náhradu škody nebo nemajetkové újmy či na vydání bezdůvodného obohacení je učiněn ve smyslu § 43 odst. 3 věty druhé tr. řádu včas i v případě, pokud jej poškozený uplatní před zahájením dokazování až v novém hlavním líčení, které soud koná celé znovu, např. poté, co mu byla věc postupem podle § 222 odst. 1 tr. řádu přikázána jako soudu věcně příslušnému rozhodnutím podle § 24 odst. 1 tr. řádu (rozsudek Vrchního soudu v Olomouci ze dne 25. 8. 2016, sp. zn. 1 To 31/2016).

Zákon č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže, představuje speciální právní úpravu. Orgány činné podle tohoto zákona jsou povinny přihlížet k oprávněným zájmům poškozeného, poučit ho o jeho právech a poskytnout mu plnou možnost jejich uplatnění (§ 45 z. s. m.). Poškozený, jehož adresa pobytu, sídla nebo místa podnikání je známa, musí být příslušným orgánem činným podle tohoto zákona vyrozuměn, jestliže mladistvý prohlásí, že je připraven škodu vzniklou činem nahradit, jinak odčinit nebo přispět k narovnání škodlivých následků činu. Totéž platí v případě, že mladistvý na sebe vezme povinnost, která se bezprostředně dotýká zájmů poškozeného (§ 45 odst. 2 z. s. m.).

Ustanovení § 43 až 51a tr. řádu se plně uplatní i v řízení proti právnickým osobám (srov. § 1 odst. 1, 2 zák. o tr. odpovědnosti p. o.).25

1.
Litispendence a paralelní stíhání fyzické a právnické osoby

Trestní řád nezná tzv. překážku litispendence, tudíž poškozenému, který již nárok uplatnil žalobou v civilním řízení, nic nebrání v tom, aby poté, co policejní orgán zahájí trestní stíhání proti konkrétnímu pachateli, tutéž pohledávku nárokoval souběžně v adhezním řízení.26

Pokud trestným činem obviněného, který spáchal v postavení statutárního orgánu (jednatele) společnosti s ručením omezeným, byla způsobena škoda, jež nebyla touto právnickou osobou poškozenému uhrazena pro její platební neschopnost, byť k takovému plnění byla pravomocně odsouzena v občanskoprávním řízení, nebrání existence tohoto soudního rozhodnutí poškozenému v účinném podání návrhu podle § 43 odst. 3 tr. řádu, aby obviněnému byla v adhezním řízení uložena podle § 228 tr. řádu povinnost k náhradě škody způsobené trestným činem (usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 3. 2008, sp. zn. 4 Tz 72/2007).

Domnívám se, že široké veřejnosti je dostatečně znám problém nedobytných pohledávek vůči předluženým nemajetným právnickým osobám a časté zneužívání právnických osob při páchání trestné činnosti. Poškození pak často hledají cestu, jak se domoci svých pohledávek cestou trestních oznámení na zákonné zástupce právnických osob. Samotná odpovědnost člena statutárního orgánu za trestný čin ještě sama o sobě neznamená, že obviněný ponese odpovědnost za škodu způsobenou právnickou osobou. Ve starší trestní judikatuře je možné se setkat s jakousi indiferencí podstaty ručení členů statutárních orgánů korporací za škodu, která se zde více méně zredukovala na posouzení nevykonatelnosti (nevymahatelnosti) exekučního titulu vůči právnické osobě.27 V této zjednodušené konstrukci se vytrácel základní předpoklad vzniku zákonného ručení jednatele za závazky společnosti podle § 135 odst. 2 a § 194 odst. 6 obch. zák. vůči třetím osobám, kterým z porušení jejich povinností vznikla škoda, a sice odpovědnost jednatele za škodu způsobenou společnosti. Rozsah ručení za závazky společnosti ve vztahu k třetím osobám byl a je i v současné právní úpravě omezen rozsahem jejich odpovědnosti za škodu vzniklou z porušení povinností při výkonu funkce (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 30. 5. 2012, sp. zn. 23 Cdo 4240/2010).

Novější trestní judikatura se touto otázkou již zaobírá zevrubněji. Je patrné, že vrcholná trestní justice si je vědoma odpovědnostního vztahu obviněného jako statutárního orgánu právnické osoby a možností vzniku/existence jeho ručitelského závazku ve vztahu k dluhům právnické osoby, kde tuto funkci vykonával, v kontextu právních úprav § 159 odst. 3 obč. zák. Podle § 159 odst. 3 obč. zák. spojují zákonný (nikoli smluvní) vznik ručitelského závazku voleného orgánu právnické osoby s porušením zákonné povinnosti jednat s péčí řádného hospodáře, v důsledku čehož došlo ke vzniku škody právnické osobě. Nejde tedy o přímý postih členů statutárního orgánu, ale ručitelský postih spojený s řadou podmínek. Nejvyšší soud pak dospěl k závěru, že ze způsobení škody (zde jednatel neodváděl příslušným orgánům tzv. povinné platby) jiné osobě ještě nelze dovodit, že by obviněný svým protiprávním jednáním též způsobil škodu právnické osobě, za niž takto jednal (usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 5. 2019, sp. zn. 6 Tdo 511/2019). Nelze pominout, že dosud není doktrinálně jednoznačné, zda porušení povinnosti péče řádného hospodáře je porušení povinnosti smluvní nebo zákonné, když v prvém případě škůdce odpovídá objektivně, zatímco v druhém případě subjektivně.28 Jaké konkrétní důsledky toto rozlišení přináší pro posouzení povinnosti péče řádného hospodáře? Velmi zjednodušeně řečeno, smluvní (objektivní) pojetí odpovědnosti může vést k povinnosti nahradit způsobenou škodu podle § 2913 obč. zák. s možností liberace neboli škůdce se odpovědnosti zprostí jen tehdy, prokáže-li, že mu ve splnění povinnosti ze smlouvy dočasně nebo trvale zabránila mimořádná nepředvídatelná a nepřekonatelná překážka vzniklá nezávisle na jeho vůli. Překážka vzniklá ze škůdcových osobních poměrů nebo vzniklá až v době, kdy byl škůdce s plněním smluvené povinnosti v prodlení, ani překážka, kterou byl škůdce podle smlouvy povinen překonat, ho však povinnosti k náhradě nezprostí. Zato zákonné (subjektivní) pojetí může vést k odpovědnosti za škodu dle § 2910 obč. zák. jen tehdy, pokud tím došlo k porušení absolutního práva (např. práva osobnostní či absolutní majetková práva) nebo ochranného účelu normy (tzn. škůdce zasáhne do jiného práva poškozeného zaviněným porušením zákonné povinnosti stanovené na ochranu takového práva).29

Právo obchodních korporací zná i další případy zákonného ručení za dluhy obchodní korporace. Při splnění zákonných podmínek dopadá ručební povinnost na správce vkladů (§ 24 odst. 2 z. o. k.), osobu vyloučenou z výkonu funkce člena statutárního orgánu obchodní korporace (§ 65 z. o. k.) nebo vlivnou osobu (§ 71 odst. 3 z. o. k.).

Nakonec je vhodné doplnit, že zákon o obchodních korporacích znal až do konce roku 2020 institut sankčního ručení za dluhy obchodní korporace vznikajícího z rozhodnutí soudu. Prohlášení ručitelského závazku soudem podle § 68 z. o. k. (ve znění účinném do 31. 12. 2020) mířilo na specifické případy, kdy obchodní korporace byla v úpadku dle insolvenčního zákona. A tyto případy je třeba odlišit od výše uvedených případů ručení.

2.
Opatření ke zjištění a zajištění majetku

Poškozenému může být ku prospěchu, bude-li sám iniciovat postupy, které je možné zúročit v rámci dobytnosti pohledávky. Nic nebrání v tom, aby poškozený navrhl zjištění majetkových poměrů obviněného prostřednictvím prohlášení o majetku podle § 7a tr. řádu. Obviněný má sice poměrně široké možnosti umožňující mu odepřít učinění prohlášení o majetku, nicméně zejména v situacích, kdy obviněný usiluje o některý z odklonů trestního řízení, je velmi pravděpodobné, že takovým odmítnutím nebude riskovat zmaření pro něho výhodného výsledku trestního řízení. V přípravném řízení je oprávněn vyzvat obviněného k prohlášení o majetku policejní orgán (státní zástupce). Ve fázi řízení před soudem pak předseda senátu (samosoudce). Obviněný, pokud neodepře učinit prohlášení o majetku, pak je povinen ve lhůtě písemné prohlášení orgánu činnému v trestním řízení doručit. Jestliže tak neučiní anebo vyvstanou-li pochybnosti o pravdivosti, resp. úplnosti prohlášení, obviněného lze předvolat k podání výpovědi.

Je-li důvodná obava, že uspokojení nároku poškozeného na náhradu škody nebo nemajetkové újmy způsobené trestným činem nebo na vydání bezdůvodného obohacení získaného trestným činem bude mařeno nebo ztěžováno, lze nárok až do pravděpodobné výše škody nebo nemajetkové újmy nebo až do pravděpodobného rozsahu bezdůvodného obohacení zajistit na majetku obviněného (§ 47 odst. 1 tr. řádu).

Důvodem k iniciaci opatření k zajištění práva poškozeného nejčastěji bývá situace, kdy obviněný se začne zbavovat majetku nebo zmenšuje jeho využitelnost k uspokojení pohledávek například tím, že jím zajišťuje své závazky nebo závazky jiných osob. Pakliže poškozený takovéto fraudulózní chování obviněného zjistí, neměl by otálet s návrhem na postup dle § 47 tr. řádu.

K tomu, aby se policejní orgán takovým návrhem zabýval, je nutné, aby poškozený předtím zahájil výkon svých práv v trestním řízení, zejména aby se k trestnímu řízení připojil s návrhem na náhradu škody (nemajetkové újmy, vydání bezdůvodného obohacení). Jestliže však poškozený toto již učinil, domníváme se, že by se mu ze strany policejního orgánu mělo již v přípravném řízení dostat poučení o možnosti zajištění jeho nároku na majetku obviněného dle § 47 tr. řádu.

Poškozený by na druhou stranu měl ve svém návrhu uvést jednak skutečnosti dokládající důvodnost obavy o budoucí uspokojení pohledávky, jednak konkretizovat majetek, který by měl být za tím účelem zajištěn, případně uvést, kde se věci či majetkové hodnoty nachází, je-li to poškozenému známo.

V přípravném řízení je oprávněn o návrhu poškozeného rozhodnout státní zástupce, pravomoc přechází na soud podáním obžaloby. Pro úplnost doplňujeme, že státní zástupce je oprávněn rozhodnout o zajištění nároku poškozeného i bez návrhu, tj. z úřední povinnosti (§ 47 odst. 2 tr. řádu). Vyhoví-li státní zástupce (soud) návrhu poškozeného, určí majetek, s nímž obviněnému zakáže nakládat, věcněprávně ho zatěžovat nebo záměrně poškozovat. Výkon zajištění majetku a věcí v trestním řízení upravuje zákon č. 279/2003 Sb., o výkonu zajištění majetku a věcí v trestním řízení a o změně některých zákonů.

Poškozenému se tím dostane jednoznačného zvýhodnění před pohledávkami jiných věřitelů obviněného, s jedinou výjimkou pohledávek státu, které mohou být i navzdory zajištění v trestním řízení uspokojovány z majetku obviněného (§ 47 odst. 5 tr. řádu). Zmíněný benefit může poškozenému posloužit jen tehdy, bude-li obviněný shledán odpovědným ze spáchání trestného činu a poškozenému bude přiznán jím uplatněný nárok na náhradu škody nebo nemajetkové újmy nebo na vydání bezdůvodného obohacení. Ačkoliv neméně příznivý účinek poškozenému přinese i rozhodnutí, kterým bude s nárokem odkázán na řízení ve věcech občanskoprávních nebo kterým dojde k postoupení věci jinému orgánu. Ve všech zmíněných případech zákon ponechává poškozenému lhůtu 4 měsíců^30 od nabytí právní moci odsuzujícího rozsudku (jakož i trestního příkazu či rozhodnutí o schválení dohody o vině a trestu) nebo rozhodnutí o postoupení věci jinému orgánu, aby dalšími kroky mohl zužitkovat výhodu „ochrany“ majetku obviněného, která mu byla v jeho zájmu orgány činnými v trestním řízení poskytnuta. Bude-li po skončení trestního řízení disponovat exekučním titulem a obviněný povinnost dobrovolně nesplní, situace je poměrně jednoduchá, postačí, pokud se poškozený včas obrátí na soud s návrhem na zahájení exekuce či soudní výkon rozhodnutí. Exekutor či soudní vykonavatel pak v rámci své pravomoci by měl znemožnit povinnému majetek zašantročit ještě před tím, než soud rozhodne o zrušení zajištění. Nejde o právní domněnku či fikci zrušení zajištění uplynutím doby 4 měsíců, takže zajištění nepochybně trvá do okamžiku právní moci usnesení soudu o zrušení zajištění. Lze tedy předpokládat, že v praxi se většinou poškozenému dostane více času než zmiňovaných 4 měsíců, zejména je-li oprávněn podat stížnost proti usnesení soudu a tato stížnost je spojena s odkladným účinkem (§ 49 tr. řádu). Dojde-li k nařízení exekuce před uplynutím čtyřměsíční lhůty, může poškozený obrátit příslušný soud (tzn. soud prvého stupně), aby zajištění zrušil, neboť pominul důvod, pro který bylo nařízení (vydá-li exekutor exekuční příkaz, jeho důsledkem je bezvýjimečné inhibitorium dle § 47 odst. 6 ex. řád čili zákaz disponovat s majetkem vymezeným v exekučním příkaze).31 Jinak hrozí, že se exekutor (soudní vykonavatel) či civilní soud bude muset domáhat souhlasu trestního soudu s postupem týkajícím se zajištěného majetku, což může poněkud zpomalit realizaci zpeněžení majetku či zřízení soudcovského zástavního práva ve prospěch poškozeného.

Nedisponuje-li poškozený exekučním titulem, lze mu doporučit, aby se bezodkladně obrátil s žalobou na civilní soud a současně inicioval vydání předběžného opatření s tím, že v trestním řízení byl určitý majetek obviněného zajištěn z důvodu ohrožení výkonu soudního rozhodnutí (viz § 74, § 75 o. s. ř.).

Pro lepší porozumění institutu zajištění nároku poškozeného dle § 47 a násl. tr. řádu je namístě zdůraznit, že zajištění dle trestního řádu nelze zaměňovat se zajištěním věcněprávním, zřízeným podle občanského zákoníku. Zatímco zástavní právo, jako věcné právo k cizí věci, poškozenému napřímo skýtá částečné právní panství nad věcí, která mu nepatří a toto právní panství zpravidla zaniká teprve v okamžiku splnění dluhu nebo prodeje předmětu zástavy, trestněprávní úprava ve své podstatě představuje jen dočasnou blokaci nakládání s majetkem bez dalšího propojení s úhradou pohledávky v případě, že nebude obviněným dobrovolně uspokojena. (Úprava insolvenčního zákona navazující na § 47 tr. řádu je v tomto ohledu specifická a dále o ní pojednává část třetí kapitola IV, podrobněji pak přímo v podkapitole 3.)

Jinými slovy, získá-li poškozený exekuční titul v trestním řízení, bude nepřednostně uspokojován z majetku povinného společně s dalšími jeho věřiteli dle zásad exekučního práva. V případě nemovité věci však poškozený může usilovat o zajištění splnění pohledávky zřízením soudcovského zástavního práva dle § 338b až 338e o. s. ř., a zajistit si tak výhodu před jinými věřiteli, respektive zajistit si lepší pořadí zástavního práva před jinými zástavními věřiteli.

V praxi se nezřídka setkáváme s tím, že obviněný ve snaze zachovat nebo znovu nabýt dispozici se svým majetkem raději volí cestu složení peněžité jistoty na účet soudu podle § 47a tr. řádu. Výše složené peněžité jistoty musí dosahovat nejméně výše pravděpodobného nároku poškozeného na náhradu škody nebo nemajetkové újmy nebo rozsahu vydání bezdůvodného obohacení, jinak bude nárok ve zbývající části „dozajištěn“ majetkem obviněného. Výhoda peněžité jistoty spočívá zejména v jejím účelovém určení, když oproti zajištění dle § 47 tr. řádu z ní nemohou být uspokojovány ani pohledávky státu, a dále poškozenému vydáním jistoty odpadají starosti s dobýváním pohledávky v (civilním) nalézacím a vykonávacím řízení. Rozhodnutím soudu je poškozenému z peněžité jistoty hrazen nárok na náhradu škody (nemajetkové újmy) či vydáno bezdůvodné obohacení v rozsahu, v jakém byl pravomocně přiznán soudem v trestním řízení.

Další zdroj k uspokojení pohledávky poškozeného může představovat peněžitá záruka jako opatření nahrazující vazbu dle § 73a tr. řádu. Byla-li odsuzujícím rozsudkem obviněnému uložena povinnost nahradit poškozenému majetkovou škodu nebo nemajetkovou újmu a poškozený o to ve stanovené lhůtě požádá, peněžitá záruka, případně její část, se použije k úhradě pohledávky poškozeného. Před vrácením peněžité záruky je soud povinen poškozeného vyrozumět o jeho právu. Poškozenému poté běží tříměsíční lhůta k podání žádosti o využití peněžité záruky k úhradě jeho pohledávky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohledávky z trestných činů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.