Jména některých osob v této knize byla změněna.

Tato jména jsou při prvním výskytu v knize
označena hvězdičkou (*).

The Stranger Beside Me

Copyright © Ann Rule, 1980, 1989

Afterword Copyright © Ann Rule, 1986

20th Anniversary afterword Copyright © Ann Rule, 2000

The Final Chapter Copyright © Ann Rule, 2009

Translation © Helena Hartlová, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-017-6

Poděkování

Měla jsem to velké štěstí, že mě při psaní této knihy podpořilo mnoho jednotlivců i organizací. Bez jejich pomoci a emoční podpory by to nebylo možné, a chci jim proto poděkovat. Jsou to: Výbor přátel a rodin obětí násilných trestných činů a pohřešovaných osob; Policie města Seattle, oddělení trestných činů proti osobám. Policejní oddělení pro závažné trestné činy okresu King; bývalý šerif Don Redmond z okresu Thurston. Nadporučík James Stovall z policejního oddělení města Salem ve státě Oregon. Gene Miller z Miami Herald. George Thurston z Washington Post, Tony Polk z Rocky Mountain News. Rich Barry z Tampa Tribune. Albert Govoni, šéfredaktor True Detective. Jack Olsen. Yvonne E. W. Smithová. Amelia Millsová. Maureen a Bill Woodcockovi. Dr. Peter J. Modde. A moje děti, Laura, Leslie, Andy a Mike, které se vzdaly celých měsíců společnosti své matky, abych já mohla psát.

…čím víc těchy spatřuje,

proň nechystané; tož hned vzpomene

na lítou zášť a vzbouzí, plesaje,

tak vši svou mysl zkáznou:

„Myšlenky, kam svedly jste, ký slastný strh’ mne tlak,

bych zapomněl, co sem nás neslo, zášť,

ne láska, aniž naděj za peklo

vzít ráj, ne naděj okoušet zde slast,

leč zničit všecku slast, krom v ničení

co skryta; jiný pro mne ztracen ples…“

John Milton: Ztracený ráj, Kniha devátá

(Překlad: Josef J. David)

Závěrečná kapitola? 2008

První část

Naprosto jsem nepředpokládala, že budu o Theodoru Robertu Bundym ještě někdy znovu psát. Muž, který v době, kdy jsem ho před sedmatřiceti lety poznala, nebyl slavný chvalně ani nechvalně, je dvacet let po smrti, a přece budí zvědavost stále nových generací. Ke své první publikované knize Vrah po mém boku už jsem napsala epilog, doslov, „Poslední kapitolu“ a „Aktualizaci: Dvacet let poté“, jenže Tedův příběh jako by nikdy neměl skončit. Nejspíš budu knihu doplňovat ještě léta.

Některé z informací, jež jsem ke své původní knize doplnila, se ukázaly jako nepravdivé – pověsti a fámy, jimž většina specialistů na Bundyho věřila – a chci je opravit. Jediný popravčí, který ve Starke na Floridě zatáhl za páku aktivující elektrické křeslo, neměl na obličeji masku ani neměl husté, maskarou nalíčené řasy. To byla součást legendy o Tedovi.

V této zcela nové části mám k dispozici slova očitého svědka úmrtí Teda Bundyho, jež všechny falešné představy vyvrátí.

Stále se objevují nové informace o Tedovi. A stále se hlásí jeho „bezmála oběti“. Cosi ve mně už se chce odvrátit a se vzpomínkami na Teda skoncovat. Přiznám se, že jsem psaní této kapitoly dokonce odložila. Důvod?

Ted Bundy mě dodnes znepokojuje.

Kdyby Ted býval uspěl ve svém zoufalém boji o záchranu vlastního života poté, co ho tolika jiným vzal, a byl stále za mřížemi, byl by z něj dvaašedesátiletý vězeňský veterán. Mojí vnučce je teď tolik let, kolik bylo mně, když jsem se s Tedem seznámila, a ze mě je babička. Tedově dceři s jeho tehdejší manželkou Carol Ann Booneovou je šestadvacet. Dítěti Meg Andersové, jež v Tedovi spatřovalo otcovskou postavu, je bezmála čtyřicet.

Mladým ženám, které Ted zabil, by bylo přes padesát. Oněm nesčetným potenciálním obětem, co unikly smrti jen o vlásek, dnes přes padesát skutečně je. Nikdo se nikdy nedozví, kolik jich skutečně bylo.

Svět se neúprosně točí dál i bez Teda Bundyho. Zanechal ale po sobě spoustu jizev, nočních můr a vzpomínek, které nelze vymazat.

Ted nebyl nikdy tak pohledný, geniální ani charismatický, jak se o něm traduje v kriminalistickém folklóru. Jak už jsem ale říkala, stal se synonymem neblahé proslulosti. Jakkoli byl před obviněním ze série hrůzných zločinů prakticky nikým, péčí médií se tím vším stal. Běh desetiletí Teda pozvedl – anebo snížil – na úroveň Leopolda a Loeba, Alberta DeSalva, Williama Heirense, Charlese Mansona a snad desítky dalších vrahů, kteří zabíjeli pro zabíjení samo. Vždy jsem věřila, že zájem o Bundyho časem opadne, zejména po jeho popravě. Namísto toho se stal téměř mytickou postavou.

Coby přispěvatelka populárních tiskovin toužící psát knihy jsem měla být vděčná za možnost sledovat z první řady obludný scénář, v němž Ted Bundy ztvárnil roli, slovy jednoho z časopisů, „okouzlujícího vraždícího chlapce“.

Já ale vděčná nejsem. Byla bych radši, kdyby mi nikdy nevyšla jediná kniha, natož devětadvacet, a Tedovy oběti žily. Jeho zločiny mi změnily život a otevřely mi dveře ke smlouvě na první knihu, jako lidská bytost však toužím po tom, abych se mohla vrátit a vymazat jak jeho samotného, tak jeho vražedné tažení Amerikou. Kéž bych měla tu moc a mohla zařídit, aby nic z toho nebylo skutečné. Občas se mi po tolika letech skoro zdá, že Ted Bundy a desítky jeho obětí byli jen plodem mé představivosti.

Je ironií, že v očích veřejnosti po bezmála čtyřiceti letech přetrvává obraz Teda jako pohledného smělého zločince. Zejména to platí o mladých ženách, které jsou dnes ve stejném věku, v němž byly jeho oběti v sedmdesátých letech minulého století.

Nemělo by mě překvapovat, že stále dostávám dopisy a e-maily od dvacetiletých dívek, které jsou Tedem Bundym okouzlené. Před třiceti lety jsem pozorovala floridské dívky, jak se tlačily před soudní síní v Miami, dychtivé obsadit místa na galerii s výhledem na stůl, za nímž seděl se svým obhájcem.

Sotva popadaly dech a vzdychaly blahem, když se Ted otočil a věnoval jim pohled.

Jejich reakci si užíval. Ovládal situaci, nebo si to během toho prvního procesu v Miami alespoň myslel.

Z nějakého důvodu, jejž si nedokážu vysvětlit, dostávám víc než poměrný díl pošty od žen z Itálie, které Teda „milují“ a oplakávají. Dopisy už mi přišly ze všech států unie a také z Francie, Švédska, Holandska, Německa, dokonce ze Zimbabwe a Číny. Stal se z něj americký Jack Rozparovač, skutečný Drákula, vrah, který svou genialitou převyšoval obyčejné zabijáky. A jako takový je zvráceným způsobem přitažlivý pro osamělé ženy.

Možná je to částečně moje vina. Bylo by možné, že jsem příliš dobře popsala Tedovy „dobré“ stránky, ty, které jsem pozorovala během oněch tří let, kdy jsem se s ním osobně znala? Tehdy na mě působil jako milý, pozorný a upřímný člověk a já nerozpoznala nebezpečí – ne pro mě, ale pro hezké mladé ženy odpovídající profilu jeho obětí. Chtěla jsem čtenáře varovat, že zlo někdy přichází v úhledném balení. Chtěla jsem je chránit před sadistickými sociopaty, co stále obcházejí kolem a vyhlížejí si oběti.

Při zpětném pohledu vidím, jak jsem byla naivní. Vidím dokonce i to, že v jistém ohledu jsem zůstala naivní dodnes. Pořád chci zachraňovat životy žen, bylo by pro mě ale stejně důležité, kdyby to měl být jen ještě jeden život.

V roce 1980 jsem plně nechápala rozdíl mezi člověkem, který je psychotický, a tím, kdo má poruchu osobnosti. V prvním vydání této knihy jsem napsala, že Ted musel být choromyslný, když všechny ty mladé ženy zabil. Opravdu jsem věřila, že Ted byl prostě šílený, a měli by ho zavřít do psychiatrické léčebny.

Byla jsem na omylu. Alespoň jsem ovšem chápala, že by se vzhledem ke své poruše neměl nikdy znovu dostat mezi lidi. Což je asi tak všechno, co si mohu přičíst k dobru. Nestydím se za to, že jsem se dopustila chybné diagnózy. Totéž se stalo i mnoha psychologům a psychiatrům, kteří Teda vyšetřovali.

Nebyl šílený. Nepochybně měl řadu poruch osobnosti – pravděpodobně narcistickou, hraniční a sociopatickou. Psycholožka, která svůj názor na Tedovu diagnózu změnila několikrát, začala u bipolární poruchy a nakonec se rozhodla pro mnohočetnou poruchu osobnosti. Osobně jsem ani jednu z těchto kategorií nepovažovala za přesnou. Jeho povahové rysy a činy jim neodpovídaly – pokud jste je do příslušných škatulek nenacpali násilím.

Ted byl podle mého přesvědčení sadistický sociopat, který měl potěšení z bolesti druhých a z vlastní kontroly nad svými oběťmi, až do okamžiku jejich smrti, a dokonce i po ní. Jako dítě, dospívající a mladý muž nikdy necítil valnou moc nad vlastním životem. Usiloval o moc a kontrolu a zvolil si obludnou cestu.

Záleželo mu jedině na sobě.

Člověk trpící poruchou osobnosti zná rozdíl mezi dobrem a zlem – jenže na tom nezáleží, protože on je výjimečný, on si zaslouží mít a dělat, co chce. On je středem světa. My všichni jsme jen papírovými figurkami, které nejsou důležité. Z pohledu práva a medicíny duševně nemocný člověk takový rozdíl nezná a není zodpovědný za své činy, jakkoli šokující.

Zkraje jsem si myslela, že se Ted nakonec přizná, protože jistě musí cítit vinu. On ale vinu nikdy necítil. Pro pocity viny nebyl stavěný.

Jen pro přežití.

Ted Bundy v sobě měl cosi, co velmi silně vyděsilo některé z žen, jež mu na poslední chvíli unikly. „Vycítily“ nebezpečí dost brzy na to, aby dokázaly křičet, bojovat nebo utéct. Celé roky ovšem o svém setkání s ním nedokázaly mluvit. Když mě konečně kontaktovaly, byly už ve středním věku a on byl mrtvý dost dlouho na to, aby se pro ně stal menší hrozbou.

Většina z nich se zpočátku neodvažovala Cizince po mém boku číst, jelikož se obávaly zjištění, že to byl skutečně on, kdo je tehdy oslovil – kdo si je vybral. Ocitly se až příliš blízko prolomení tenké hranice vlastní smrtelnosti.

Bylo to podobné, jako když se člověku stane strašlivá nehoda, z níž sice vyšel živý, ale nechce na ni myslet, dokud od svého vyváznutí nezíská určitý odstup.

Požádala jsem o svolení zahrnout některé z případů těsného vyváznutí do této aktualizace a ženy mne ujistily, že to bude v pořádku, pokud nepoužiju jejich skutečná jména. Tomu rozumím.

Pročetla jsem víc než stovku případů, které mi přišly poštou, a v prvním kole jsem vybrala jen ty, o nichž jsem přesvědčená, že v nich skutečně šlo o setkání s Tedem Bundym. I tak jsem musela tyto hrůzné vzpomínky ještě znovu protřídit, jinak bych psala další knihu.

První vzpomínka je od ženy středního věku, kterou sužují pocity viny a lítosti, protože v hloubi duše cítí, že si Ted v červnu 1974 vyhlédl za oběť ji, a ne Georgeann Hawkinsovou. A co hůř, ochromená strachem viděla, jak Georgeann popadl a dovedl ke svému autu a k její blízké smrti.

Caitlyn Montgomeryová mi psala několikrát. Dnes už na severozápadě nežije, ale v polovině sedmdesátých let navštěvovala kurzy ošetřovatelství na Washingtonské univerzitě. Bydlela v suterénu koleje nacházející se na opačné straně uličky, jíž Georgeann 10. června 1974 prošla. Caitlyn mi poslala svoji fotografii z té doby. Podobala se na ní Stephanii Brooksové*[1] natolik, že by mohla být jejím zrcadlovým obrazem. Stephanie byla žena, kterou Ted požádal o ruku, aby ji vzápětí odvrhl, jelikož ho předtím opustila.

„Někdo nám předtím nakukoval do oken,“ vzpomínala Caitlyn, „a já u našeho bloku viděla člověka o berlích. Měla jsem pocit, jako by mě sledoval. Po pravdě jsem tou uličkou sama prošla jen malou chvíli před Georgeann Hawkinsovou. Byla tma a já se bála, a tak jsem co nejrychleji vběhla do našeho vchodu a zamkla za sebou.

Potom jsem zhasla, vyhlédla do uličky a uviděla tu dívku, o níž jsem se později dozvěděla, že to byla Georgeann.“

Caitlyn uslyšela vyjeknutí překvapením nebo hrůzou. Viděla, jak k té světlovlasé dívce přistoupil muž o berlích, řekl jí několik slov, která Caitlyn nerozeznala, a potom ji popadl za paži. Caitlyn si nebyla jistá, jestli s ním šla dívka dobrovolně, nebo ne, vycítila ale strach a měla za to, že muž Georgeann k cestě zpátky uličkou přinutil.

„Měla jsem se pokusit jí pomoct,“ psala. „Měla jsem někoho zavolat. Možná policii. Byla jsem ale hrozně vyděšená. Jen jsem se dívala. A od té doby jsem toho nepřestala litovat…“

Caitlyn Montgomeryová byla přesně tím typem štíhlé brunetky, jaké si Ted Bundy stále dokola vybíral za své oběti. Georgeann byla blondýnka. Obě byly mimořádně atraktivní. Netuším, jestli Caitlyn byla, nebo nebyla Tedovou původně vyhlídnutou obětí. To věděl jen on (a už tady samozřejmě není, aby nám to pověděl).

V sedmdesátých letech byla univerzitní čtvrť stále poměrně dost ohraničenou oblastí, podobně jako tomu bylo o deset let dřív, kdy jsem tam končila poslední ročník studia psaní. Byla tu 45. ulice, vedoucí okolo kampusu směrem na východ a západ, a Univerzitní třída známá jako „Ave“, táhnoucí se směrem na sever a jih. Několik ulic severně od kampusu lemovaly takzvané řecké domy a Ted obvykle přebýval na západní straně Ave. Téměř každá ze severojižních ulic měla uprostřed bloku uličku. Podle mého odhadu se Ted potuloval od 41. až po 65. ulici, po obou stranách Ave. Nedokážu spočítat, kolik žen, jimž bylo v sedmdesátých letech okolo dvaceti, mi vyprávělo o pohledném muži ve Volkswagenu Brouku, který na ně v té oblasti naléhal, aby se s ním svezly. Když odmítly, projevil prudký záchvěv zlosti.

Některá setkání však byla násilnější. Následující e-mail mi přišel v červenci 2008 (i tentokrát mám svolení k otištění s pseudonymem autorky). Zvláštní shodou okolností jsem jedno léto sama také bydlela v domě, o němž píše, i když já tam byla několik let před ní. Byty se nacházely jeden blok dál na západ a rovnoběžně s Univerzitní třídou.

Audrey* píše:

„Jsem třiapadesátiletá absolventka Washingtonské univerzity, která v letech 1973–1977 bydlela na Brooklynské koleji. Listovala jsem si posledním číslem časopisu UW Columns a narazila na váš krátký profil, v němž byla zmínka o vaší knize Vrah po mém boku.“

Audrey o mně předtím nikdy neslyšela, věděla ale o zločinech Teda Bundyho i jeho popravě a četla články v místních novinách na severozápadě, kam se po škole přestěhovala. Přečíst si mou knížku se rozhodla osmadvacet let po jejím prvním vydání.

„Teprve na 98. stránce vaší knihy jsem si uvědomila, jak blízko jsem možná byla od své osobní účasti na tom všem. Zmiňujete se o ulici, kde Ted pobýval v době vražd v oblasti Seattlu. Poprvé jsem si uvědomila, že můj byt byl necelý blok od jeho podnájmu.

Jednou v noci (okolo let 1973–1974) jsme se rozhodly, moje atraktivní tmavovlasá spolubydlící a já (blondýnka s dlouhými vlasy uprostřed rozdělenými pěšinkou), že si zajdeme na večeři k Horatiovi. Ona zrovna zvládla na výbornou závěrečné zkoušky na zdravotní škole a obě jsme se ohákly, abychom to oslavily. Měla jsem přidělené parkovací místo u obytného komplexu, což obnášelo nutnost projít uličkou. Když jsme z našeho třetího patra seběhly dolů, začínalo se smrákat, a jak jsme došly do uličky, vzpomněla jsem si, že jsem si nevzala brýle, co mám předepsané pro řízení v noci. Řekla jsem jí, že si pro ně doběhnu.

Což jsem udělala.

Když jsem se vrátila dolů na konec obytného bloku a zahnula do uličky, uviděla jsem, že se moje spolubydlící snaží vymanit muži, který ji pevně svírá.

Ztuhla jsem a potom ze sebe vypravila hrdelní výkřik, jaký se mi už potom nikdy nepodařilo zopakovat. Byl primitivní a silný. Později nám dva kluci o pár bloků dál říkali, že ho slyšeli a hned věděli, že se něco děje. Muž pak moji kamarádku pustil, utíkal směrem k Dvanácté ulici a vběhl do osvětleného zádveří nějakého domu. Tam se otočil a podíval se na nás.

Co živa budu, nikdy na ten jeho upřený pohled nezapomenu. V tu chvíli jsem byla jen vyděšená a ani na chvíli mě nenapadlo, že to mohl být Ted. Nevím, proč jsem si to nedala dohromady, můžu říct jen to, že jsem v té době zřejmě ještě v médiích neviděla žádné příspěvky o něm.

Několik dnů nato se objevily zprávy o zmizení Georgeann Hawkinsové.“

Audrey a její spolubydlící zavolaly té noci, kdy došlo k pokusu o únos, svým chlapcům, a ti k nim přispěchali a odvedli si je k sobě. Audreyin snoubenec učil na Washingtonské univerzitě a naléhal na ni, aby to ohlásila. Ale neudělala to, protože se domnívala, že vlastně k žádnému zločinu nedošlo.

„Byla jsem mladá a naivní.“

Je to zvláštní, ale Audrey si vybavuje, že toho časného rána, kdy byl Ted v lednu 1989 popraven – žila tehdy v Kalifornii – procitla z hlubokého spánku a posadila se v posteli přesně v okamžiku, kdy Ted zemřel.

Byl to Ted, kdo objevil její pohlednou tmavovlasou spolubydlící zdánlivě samotnou ve tmě?

Myslím, že ano.

Audrey mi napsala ještě jednou. Sdělila jsem jí už dřív, že mým hlavním cílem je varovat ženy před nebezpečím a snad jim zachránit život nějakou tou radou nebo výstrahou, které si přečtou v mých knihách.

„Zrovna nedávno jsem šla večer na hodinu pilates,“ psala, „a všimla jsem si, že mě u vchodu pozoruje nějaký chlap. Když jsem se potom chystala jít domů, pořád tam číhal. Tak jsem se vrátila dovnitř a zavolala na policii, aby mi dali doprovod ven z budovy. Pohnul se dřív, než přijeli, tohle je ale věc, kterou by mě ani v mých třiapadesáti nenapadlo udělat, dokud jsem si nepřečetla vaši knihu a neuvědomila si, jaký modus operandi někteří z těchhle šmejdů mají.“

Žena jménem Marilyn mi napsala dopis v roce 1998. Také ona bydlela roku 1974 v okolí Seattlu a jednoho večera začátkem léta jela severním směrem po dálnici I-5 do nemocnice v Northgate na setkání sociálních pracovníků.

„Omylem jsem z dálnice odbočila o výjezd dřív,“ vzpomínala, „a hledala jsem, kudy se vrátit zpátky. Našla jsem ale jen směrovku hlásající POUZE VANCOUVER, B. C. Tehdy jsem si všimla, že za mnou jede světlý Volkswagen Brouk. V tu chvíli už jsem byla pořádně dezorientovaná a místo na západ k dálnici jsem odbočila východně na 65. ulici. Pořád jsem odbočovala do dalších ulic a snažila se najít směrovku k dálnici, jen jsem se ale točila v kruhu. To už jsem měla tak velké zpoždění, že jsem začala být opravdu nervózní, a ulice byly čím dál užší.

Volkswagen mě stále následoval. Byla jsem vyděšená. Ten člověk za volantem přece sám od sebe nemohl jet stejně zmatenou cestou jako já. Z poslední odbočky nebyl vůbec žádný výjezd – dalo se z ní jen vycouvat. Zajela jsem k chodníku, který končil u pozemku zarostlého plevelem, a zastavila. Chlap ve VW zaparkoval za mnou…“

Marilyn psala, že rychle zamkla dveře, ale ten muž – s vlnitými hnědými vlasy – stejně sáhl po klice a okénkem na straně řidiče ji probodával zlostným pohledem.

„Právě v tu chvíli za ním zastavilo auto plné středoškoláků. Nevím proč, ale zřejmě mi zachránili život. Naštvaný chlap doběhl ke svému autu, donutil je vycouvat, otočil se a byl pryč. Ty děti mě navedly zpátky na dálnici.

Byl to Ted Bundy. Poznala jsem jeho oči, když jsem o několik měsíců později viděla jeho fotku v Seattle Times.“

Desátého srpna 2007 mi přišel e-mail od dvaapadesátileté ženy, která vyrůstala v Olympii, hlavním městě státu Washington. Ted pracoval v Oddělení pohotovostních služeb státu Washington v Olympii několik měsíců, počínaje jarem roku 1974.

Bettina je přesvědčená, že se v první polovině sedmdesátých let setkala s Tedem Bundym, a to hned dvakrát.

„Poprvé to bylo v době, kdy jsem v Olympii chodila na střední,“ psala. „Jedno odpoledne jsem se rozhodla odejít ze školy dřív a jít domů pěšky kolem jezera Capitol. Bydlela jsem v půli kopce Harrison na západní straně Olympie. Byl slunečný den a já měla za sebou polovinu cesty okolo jezera. Zastavil u mě Volkswagen Brouk. Muž za volantem se mě zeptal, jestli nechci svézt. (Vlasy jsem tehdy nosila dlouhé, s pěšinkou uprostřed.) ‚Jasně,‘ řekla jsem a nasedla do auta. Moje vzpomínky na to, jak vypadal, jsou jen mlhavé. Byla jsem hodně plachá, a tak jsem se na něj skoro nedívala. Jen letmé postranní pohledy.

Vzpomínám si ale, že měl kratší tmavě hnědé vlasy. Barvu „brouka“ si nepamatuju, přijde mi ale, že byl světlý. Zeptal se mě, na kterou vysokou chodím, a já si vzpomínám, jak mi zalichotilo, že bych podle něj mohla být na vysoké. Odpověděla jsem, že na vysoké nejsem a že chodím na střední. Vysadil mě, kde jsem mu řekla, a to bylo všechno.“

Muž ale věděl, kde Bettina bydlí.

Podruhé Bettina toho muže viděla o nějakých osmnáct měsíců později. „Školu už jsem dokončila a bydlela jsem v pronajatém domě na Franklinově ulici v centru Olympie. Vlasy jsem pořád nosila dlouhé, s pěšinkou uprostřed. Bylo hodně pozdě v noci a mě probudilo zaťukání na dveře. Ve dveřích byla okénka a já viděla na verandě muže, jehož jsem považovala za policistu. Pamatuju si, jak jsem se rozhlédla ulicí, než jsem dveře otevřela, a připadalo mi divné, že nikde nevidím policejní auto. Dveře jsem ale stejně otevřela a vykoukla ven. Pořád jsem hledala auto, které tam nebylo.

Měla jsem malého pejska a ten celou tu dobu zuřivě štěkal, ale ‚policista‘ řekl, že má hlášení od sousedů (naproti přes ulici bylo obrovské parkoviště patřící ke kostelu – žádné domy). Ukázal přes ulici a řekl, že byla spatřena dívka s dlouhými vlasy odpovídající popisu osoby na útěku, jak vchází ke mně do domu.

Měla jsem vlasy na natáčkách schovaných pod čepcem a řekla: ‚Já sice dlouhé vlasy mám, ale odnikud jsem neutekla – já tady bydlím.‘ Pořád trval na tom útěku, a neustále se vracel k popisu dlouhých vlasů, můj pes ale vyšiloval a já už chtěla celý rozhovor ukončit. Tak jsem prostě řekla, že je na nesprávné adrese, a zavřela dveře. To bylo všechno. Vůbec jsem neviděla odjíždět žádné policejní auto. To bylo divné.“

Bettina psala, že si na obě příhody léta nevzpomněla, dokud si nepřečetla článek o Tedu Bundym, doprovázený fotografiemi.

„‚Panebože,‘ povzdychla jsem si. A došlo mi, že mě ze školy vezl Ted Bundy. Jsem si jistá, že to byl on. A vzpomněla jsem si na tu příhodu z pozdní noci s ‚policistou‘ bez auta a uvědomila si, že i to byl on. Musel mě sledovat.

Stalo se to tak dávno, že z toho nejsem nijak otřesená, když si ale pomyslím, že mohlo být všechno jinak – kdybych neměla vlasy na natáčkách nebo můj pes neštěkal a nechytal ho amok – mohla jsem být jedním z těch jmen na ‚seznamu‘.“

E-maily od žen žijících v sedmdesátých letech ve státě Washington stále přicházejí a já očekávám, že po vydání této aktualizované verze Cizince po mém boku dostanu další. Některé ženy se v identifikaci Bundyho jako muže, který je vyděsil, zřejmě mýlí. Obvykle je dokážu vytřídit podle data a místa, jež uvádějí. Některé dopisy přicházejí od žen s příliš živou představivostí. I těch si zpravidla všimnu. Ale mnohé z nich budou vypovídat o skutečném setkání.

Jedno z těch, co považuji za autentické, je vzpomínkou ženy, která byla v roce 1974 studentkou vysoké školy v Salt Lake City. Ted se tam na podzim toho roku přestěhoval ze Seattlu, aby ve městě mormonů studoval právo. Teresa bydlela ve velkém pronajatém domě společně s několika dalšími studentkami, což byl způsob bydlení velmi podobný jako v domě, o který se Lynda Ann Healeyová dělila se svými spolužačkami poblíž Washingtonské univerzity, než v lednu téhož roku zmizela.

„Ten podzim jsme tam měly voyeura – někdo nám koukal do oken,“ sdělovala Teresa. „Nejdřív jsme měly jen pocit, že nás někdo pozoruje, a potom jsme ho viděly za oknem v přízemí. Našly jsme známky toho, že se někdo zdržoval v garáži, alespoň nějaký čas.“

Když si Teresa a její spolubydlící konečně pořádně prohlédly muže, který je pozoroval, zatímco stál venku ve tmě napůl ukrytý za křovím, všechny si dobře zapamatovaly rysy jeho obličeje.

„Policisté nemohli najít nic, podle čeho by ho mohli identifikovat,“ vzpomínala. „Řekli nám, ať jsme velmi opatrné a zamykáme se, což jsme dělaly. Když se ale v listopadu ochladilo, slyšely jsme zvuky vycházející ze suterénu. Nejhorší bylo to ráno, kdy jsme zjistily, že se nám někdo vykálel přímo pod oknem, odkud nás ten chlap předtím pozoroval. Pak ale zmizel a víckrát se nevrátil.“

Když v létě roku 1975 detektivové okresu Salt Lake Teda Bundyho zatkli, jeho fotografii otiskly noviny od Salt Lake City po Seattle. Teresa s kamarádkami jeho tvář poznaly. Byl to ten muž, jehož viděly za svým oknem, muž, co nechal ve sklepě prázdné plechovky od tuňáka a který se zřejmě vykálel u nich na dvorku.

V průběhu let mi přišlo mnoho dopisů a e-mailů z Utahu. Další zprávy jsem dostala i z mnohem vzdálenějších oblastí. Vzhledem ke skutečnosti, že Ted Bundy často cestoval po Americe a Kanadě, některé ze vzpomínek uchovaných třicet nebo více let mohou klidně být skutečné, bez ohledu na to, odkud přišly. Víme, že Ted navštívil Novou Anglii, Pensylvánii, Michigan, Chicago a celé východní pobřeží, Oregon, Kalifornii, Idaho, Colorado, Utah, Georgii a další státy. Někdy cestoval v rámci svého působení v Republikánské straně. Někdy měl vlastní důvody.

Nikdy žádnou zprávu nezavrhnu jen proto, že přichází z opačné strany země, jelikož vím, že tam Ted Bundy klidně mohl někdy být.

Žena jménem Siobhan mi poslala e-mail v dubnu 2007. Obsah byl velmi podobný většině „spatření Bundyho“, které dostávám, až na to, že Siobhan žije v New Jersey.

„Tehdy v sedmdesátých letech mi bylo šestnáct,“ napsala. „Žila jsem v Lindenu v New Jersey. Jezdívala jsem autobusem 44 linky 1 na Wood Avenue. Pracovala jsem v půjčovně svatebních šatů. Teprve co jsem četla vaši knihu, vím, že mě svezl Ted Bundy. Lilo jako z konve, deštník se mi obrátil a já začínala být promočená. Svítila červená a zlatý VW zastavil a [řidič] stáhl okénko. Seděl tam pohledný, dobře oblečený muž. Řekl mi: ‚Pojďte si sednout! Jste celá zmáčená. Nebojte se.‘

Váhala jsem – něco takového bych normálně neudělala – ale vážně mi byla zima a byla jsem mokrá. Na zlomek vteřiny jsem si pomyslela: Páni, takový pěkný, dobře oblečený chlap. Jeden by čekal, že bude mít Lincolna nebo tak něco.

Sedla jsem si do auta a řekla: ‚Na světlech odbočte doleva.‘ Udělal to. Řekla jsem: ‚Na Wood Avenue zahněte doprava.‘ Když jsem dojeli k Wood Avenue, zahnul místo toho doleva. Stáhl se mi žaludek. Bylo mi jasné, že to tady zná. Jel směrem k 16. ulici. To nebyla dobrá oblast, jestli víte, co tím myslím. Byl tam park a on k němu zajel. Jakmile zastavil, šťouchla jsem do něj deštníkem a řekla ‚Nas… si!‘ a vážně rychle vystoupila. Musela jsem pak jít pěšky celou cestu zpátky na trasu linky 1 ve čtvrti, která mě taky děsila. Pořád lilo.

Po létech jsem viděla fotky Teda Bundyho. Vím na tuty, že to byl on. Řekla jsem to pár lidem. Možná mi věří. Možná si myslí, že jsem cvok. Jen jsem to chtěla říct vám.

Moje dcery se tomu smějou a povídají: ‚Naše mamka utekla Tedovi Bundymu!‘ Já ale vážně věřím, že to tak bylo.“

Siobhan si není jistá, jestli se to stalo roku 1974 nebo 1975, ví ale, že to nebylo v zimě. Má pravdu? Skutečně unikla Tedu Bundymu, jak věří? Nevím. Ty roky měl Ted hodně „napilno“ a já nedokážu všechny zastávky na jeho výletech na východní pobřeží vystopovat.

Přikláním se k tomu, že Siobhan potkala někoho jiného, ne Teda, ale rozhodně bych si na to nevsadila.

Další e-mail z východního pobřeží je stejně diskutabilní, ale nikoli nemožný.

Dlouho předtím, než jsem Teda Bundyho poznala, byl aktivní v Republikánské straně, což sledování jeho aktivit malinko usnadnilo. Během léta 1968 jel do Miami na výlet, který dostal jako odměnu za své úsilí o zvolení Nelsona Rockefellera. Toho léta také navštěvoval intenzivní kurz čínštiny na Stanfordově univerzitě v kalifornském Palo Altu. Někdy na podzim 1968 byl najat jako řidič a osobní strážce Arta Fletchera při jeho kandidatuře na post viceguvernéra státu Washington. Začátkem roku 1969 se Ted znovu vydal na východ, aby tam pátral po svém genetickém dědictví, což ho zavedlo – jak už jsem uvedla – do Burlingtonu ve Vermontu a do Filadelfie. Navštívil Ted v roce 1968 nebo 1969 stát New York? Je to docela možné, a tehdy mohlo dojít k setkání s Barbarou, jak mi ho popsala.

„Moje sestra i já věříme, že jsme se s Tedem Bundym setkali v centrální oblasti New Yorku v létě 1968. Byly jsme v jednom státním parku na pikniku nějaké firmy. Byly jsme holky ze středostavovské rodiny, nosily jsme dlouhé rovné vlasy s pěšinkou uprostřed. Řekl nám, že je automobilový závodník a zlomil si nohu. Jezdil ve VW. Vyrůstaly jsme nedaleko závodního okruhu Watkins Glen a naše rodina se o automobilové závody hodně zajímala. Poprosil mě, abych mu došla pro něco k jídlu, což by znamenalo, že by s ním moje mladší sestra zůstala sama. Odmítla jsem.

K místu, kde jsme seděli, přišel můj otec a poslal ho pryč. Nejdřív nám ale řekl, ať jdeme najít matku, a promluvil si s ním od plic, o čemž s námi odmítl diskutovat. Ten večer jsme si od něj vyslechly dlouhou přednášku.

Zkraje osmdesátých let mi sestra volala z kanceláře a ptala se, jestli jsem viděla noviny. Došla jsem si je koupit a zavolala jí zpátky. Obě jsme ho okamžitě poznaly. Zajímalo by mě, jestli Ted Bundy oslovoval mladé dívky už tehdy. Díky této zkušenosti jsem se stala mnohem opatrnější a obě moje dcery i neteř byly vychovány tak, aby si dávaly mnohem větší pozor na cizí lidi – zejména atraktivní cizí lidi.

Nikdy jsme na to nezapomněly a jsme vděčné, že na nás otec dohlížel. (V naší rodině je pět dívek. Muselo ho to dohánět k šílenství!)“

Ano, je to možné – dokonce pravděpodobné –, že Ted projížděl městem Watkins Glen ve státě New York cestou do Burlingtonu ve Vermontu. Muselo by to ale být na jaře roku 1969. Paměť nás může klamat a je obtížné vzpomenout si po čtyřiceti letech na přesný rok.

Myslím si, že se Barbara a její sestra, tehdy dospívající dívky, pravděpodobně s Tedem Bundym opravdu setkaly.

Popisuji zde vzpomínky žen, které přežily, a pevně doufám, že si moji čtenáři dobře všímají toho, proč se jim to podařilo.

Křičely.

Bránily se.

Přibouchly dveře před neznámým člověkem.

Utíkaly.

Pochybovaly o líbivých historkách.

Všimly si slabých míst v historkách.

Měly to štěstí, že se našel někdo, kdo zakročil a ochránil je.

Existuje pravdivý příběh, který jsem před lety slyšela na konferenci o prevenci znásilnění v Tennessee a nikdy jsem na něj nezapomněla. Ted Bundy v něm nefiguroval, ale mohl. Na konferenci byli i detektivové, kteří za znásilnění a vraždu několika mladých žen zatkli jistého muže. Byl ochoten s nimi mluvit a nakonec se přiznal. Jeho doznání popsali takto:

„Podařilo se mu nalákat k sobě do auta mladou ženu, a jakmile ji měl uvnitř, přitiskl jí nůž mezi žebra. ‚Řekl jsem jí, že jestli bude křičet, rovnou ji zabiju.‘

Jeli po čtyřproudé dálnici a museli zastavit na červenou. V pravém pruhu vedle nich zastavil policejní vůz. Byl velmi teplý večer, venku bylo ještě světlo a obě auta měla stažená okénka. Lapená dívka mohla natáhnout ruku a dotknout se okraje okénka policejního auta, cítila ale, jak ji nůž silněji tlačí do hrudi, a slyšela, jak jí věznitel šeptá: ‚Jestli něco řekneš nebo budeš volat o pomoc, jsi mrtvá…‘ Tato mezihra netrvala ani minutu. Oběť zůstala zticha.

‚Policejní auto jelo dál rovně,‘ řekl zadržený. ‚Já zahnul doleva, jel asi půl míle a odbočil na polní cestu. Tam jsem ji znásilnil a zabil.‘“

Druhá část

Nebyla jsem ve Starke na Floridě, když měl Ted Bundy 24. ledna 1989 v raifordské věznici schůzku s elektrickým křeslem přezdívaným Starý Sparky. Podle vězeňských legend byl Starý Sparky z kusu starého dubu a vězni ho vyrobili na pile a v tesařských dílnách v Raifordu už v roce 1924. Křeslo mělo své mouchy a občas odsouzeným vrahům, kteří do něj naposledy usedli, spálilo maso a vlasy. K jejich usmrcení bylo často zapotřebí několika dávek elektrického proudu.

Roku 1986 přešlo devatenáct států na metodu „humánnějších“ smrtících injekcí.

Ale na Starého Sparkyho se dál čekalo ve frontě.

Z nějakého důvodu jsem osobně nemluvila s nikým, kdo byl v popravčí místnosti s galerií, kde Ted zemřel – až do tohoto týdne. I v tomto případě zřejmě platí, že jsem všechny podrobnosti o posledních okamžicích Tedova života nechtěla znát.

A potom mi v létě roku 2008 přišla poštou obálka velikosti A4 od doktora Arthura Burnse, floridského zubaře, jehož partner doktor Clark Hoshall mladší nejen že byl Tedově popravě přítomen, ale byl tak blízko, že v okamžiku, kdy Tedovým tělem procházel elektrický proud, měl kolena necelý metr od těch jeho. Art Burns přiložil strhující zprávu, v níž Clark Hoshall popisuje, co onoho lednového rána roku 1989 viděl, slyšel, jaké pachy cítil a co prožíval.

Doktor Burns i doktor Hoshall se podíleli na identifikaci ostatků dvanáctileté Kimberly Dianne Leachové, dívenky z Lake City na Floridě, která byla poslední obětí Teda Bundyho. Přestože na oficiálním identifikačním formuláři byl Burnsův podpis, byl to Hoshall, kdo otevřel dřevěnou schránku s lebkou a čelistí malé Kimberly.

Peter Lipkovic, soudní lékař čtvrtého floridského soudního obvodu, požádal Hoshalla, aby využil svých schopností forenzního stomatologa a sdělil nám pravdu. Díky anatomické identifikaci, kosterně-zubním komponentům a rentgenovým snímkům mohl Hoshall s určitostí říci, zda velikost, umístění, a dokonce i mléčné zuby odpovídají dřívějšímu zubnímu ošetření Kimberly Leachové. Je ironií, že Kimberly krátce před svým zmizením podstoupila extrakci.

Rodiče se o ni dobře starali.

Pro Clarka Hoshalla to byl nesnadný úkol. Jeho vlastní dcera Victoria byla stejně stará jako Kimberly Leachová a on se nemohl ubránit neustálému srovnávání a úvahám o tom, jak jen dokáže rodina dívky takovou tragédii unést.

Policista floridské dálniční policie Ken Robinson, který našel kostru Kimberly ve vepříně poblíž státního parku Suwanee, měl podobné pocity: Vztek, že může někdo udělat něco takového školačce, a bezmoc, že je příliš pozdě na její záchranu.

Domnívám se, že jen málo lidí chápe, jakými procesy zármutku procházejí policisté, soudní znalci a žalobci v případech, kdy se snaží zjednat spravedlnost pro ty nejzranitelnější oběti ze všech: pro děti.

„Byl jsem první ze svědků, který se na popravu Theodora Roberta Bundyho dostavil,“ napsal Clark Hoshall a později se k tomu ještě vrátil, když jsme spolu mluvili po telefonu. „Přijel jsem asi ve tři hodiny ráno. Měsíc měl kolem sebe kruh a vykukoval průzorem v jinak zatažené obloze. Impozantní strážní věž vedle hlavní brány dohlížela na nakrátko střižený trávník pokrývající tři oddělené prostory se smyčkami žiletkového drátu. Tři metry vysoké oplocení dodávalo všemu auru nepropustnosti.“

Ostatní úřední svědci se dostavili kolem páté hodiny. Doktor Hoshall na tento den čekal více než deset let. „Profesně zůstane Bundyho proces tím nejdůležitějším případem mé forenzní kariéry.“

Clark Hoshall, policista Ken Robinson a žalobce Jerry Blair měli jet na místo popravy v první dodávce. Ještě předtím donesli vězni jim a ostatním svědkům a vysokým hodnostářům snídani.

Za jiných okolností by vůně slaniny s vejci, cereálií, lívanců a kávy mohla být lákavá, jejich talíře ale zůstaly prakticky netknuté.

„Nemohl jsem jíst,“ řekl mi Hoshall. „Neměl jsem naprosto žádnou chuť k jídlu, já ani nikdo jiný. Bylo to milé gesto, ale s vědomím toho, co mělo následovat…“

Doktor Hoshall seděl vedle jednoho z raifordských vězeňských psychologů. „Zeptal jsem se ho, jestli pro lidi jako Bundy existuje nějaká účinná léčba.

Na chvíli se odmlčel a pak odpověděl: ‚Leda palicí mezi oči.‘“

Dodávky stály v řadě, připravené k jízdě přes zatravněný pozemek věznice. Hoshall si nesl v kapse zlatý křížek.

Když s Robinsonem a Blairem vstoupili do prostoru pro přihlížející, spěchali do první řady. Clark Hoshall si vybral židli, která přesně lícovala se Starým Sparkym. Svědky oddělovalo od komnaty smrti obložení z čirého skla.

„Jerry Blair seděl nalevo ode mě a Ken Robinson napravo.“

V tichosti se zaplnilo dvanáct židlí, potom přišli další lidé a postavili se podél světlých, strohých stěn galerie.

„Dozorci protáhli Bundyho spoutaného na obou zápěstích ‚železnými drápy‘ (pouty ve tvaru písmene T) vchodem za Starým Sparkym. Když ho vtáhli dovnitř, třásl se a kroutil hlavou.“

Ted se celou cestu ke Starému Sparkymu vzpouzel, než ho přemohli.

Hoshall si nevzpomíná na žádná poslední slova vězně, která by dávala jakýkoli smysl. Jeho další popis je takřka klinický. Je to obraz, co se mu vryl do paměti.

„Bundy byl neklidný a nedokázal udržet oční kontakt, dokud mu hlavu nepřipoutali k ploché opěrce hlavy s hranatými postranicemi. Kožený řemen se mu táhl od pravé strany spodní čelisti šikmo přes obličej a byl upevněn nad levým uchem. Popruh Bundymu stlačil nos ke straně a víčka levého oka přitiskl k sobě. Pravé oko měl otevřené a hleděl jím přímo před sebe.

Díval jsem se do tváře jednomu z nejodpornějších sexuálních predátorů naší doby. Můj pohled směřoval k jeho pravému oku a v jeho zkřivené tváři jsem viděl divoký strach – ale žádné slzy. Na připravenou hlavu Bundymu položili složený vlhký ručník. Nasadili mu měděnou čapku zakončenou elektrodou ve tvaru šroubu. K měděné elektrodě byl připevněn elektrický kabel. Součástí měděné čapky byla kožená obličejová maska s otvory [podobná obličejovému štítu brusiče, s kůží místo plastu].“

Tedu Bundymu zbývala jediná naděje. Telefonát, který by mu mohl zajistit další odklad. Telefon byl připevněn na stěně za Starým Sparkym a páka, jíž se zapínal proud, byla na téže stěně hned vedle.

Telefon zazvonil. Kdosi ho zvedl, zavrtěl hlavou, a ve „zlomku vteřiny“, zdálo se Hoshallovi, příslušník vězeňské služby stojící za elektrickým křeslem sklopil páku.

„Už mu nechtěli dát víc času. Bylo to vykonáno v ten okamžik, kdy se dozvěděli, že se guvernér neozval.“

Clark Hoshall popřel zprávy o třech maskovaných „katech“, z nichž každý zmáčkl tlačítko, aby tak žádný z nich nevěděl, které bylo aktivní. „Byla tam jen ta jediná páka, za křeslem.“

„Elektřina projela Bundyho tělem. Vzpínalo se proti pevně utaženým popruhům,“ napsal Hoshall. „Barva jeho nehtů přecházela do modrofialového odstínu. Paradoxně se říkalo, že modrofialový odstín na rtech a nehtech Tedových ‚objektů‘ byl jeho oblíbenou barvou.“

Zeptala jsem se Clarka Hoshalla, jestli byly v místnosti slyšet nějaké zvuky.

„Aha, ano – ozval se galvanický bzukot, který jakoby vysál z ovzduší veškerou energii. Stačil ten jediný ráz. Potom už nic. Bezprostředně po popravě jsem si nejdřív ze všeho všiml kouře stoupajícího z oblasti Bundyho pravého lýtka, kde byl pevně připoután k uzemněné elektrodě.“

Vězeňský zdravotník stáhl z Tedova obličeje koženou masku. „Znovu,“ vzpomínal Clark Hoshall, „jsem pohlédl přímo do Bundyho pravého oka. Tentokrát byla zornice nehybná, rozšířená, zakalená a nereagující na světlo. Další zběžná ohledání potvrdila Bundyho smrt pro úřední záznam.“

Když Tedovým tělem projela silná vlna elektřiny a hučela v místnosti, Hoshall usilovně mnul zlatý křížek.

Ken Robinson si toho všiml a zeptal se ho: „Za koho to je?“

„Za ni, samozřejmě.“ Oba muži věřili v zásadu život za život. Hoshall se na Robinsona obrátil v chodbě před místností pro přihlížející.

„Byli bychom tady dneska, kdybyste ho objevil a dopadl u toho prasečího chlívku?“

„Ne,“ odpověděl Robinson. Pokud by se Ted Bundy některému z nich dostal do rukou, když ohledávali Kimberlyiny kosterní ostatky, pravděpodobně by měli co dělat, aby ho neuškrtili.

Namísto toho Ted žil ještě dalších jedenáct let. Ale ne déle.

Zeptala jsem se Clarka Hoshalla na jeho dceru Victorii, dnes čtyřicetiletou, tedy stejně starou, jako by byla Kimberly.

„Daří se jí dobře. Je šťastná,“ řekl. „Má šest dětí a hezký život.“

Ani jeden z nás neřekl zjevnou věc. Kéž by jen.

Třetí část: Často kladené otázky

Každý týden dostávám e-maily s otázkami ohledně Teda Bundyho. Některé se neustále opakují. Tyto otázky zde zodpovím, jak nejlépe dovedu. Mnohé z mých odpovědí budou nezbytně pouze mým názorem, který vychází z toho, co jsem se za ty roky dozvěděla.

Kdo byl Tedovým biologickým otcem?

To nebylo nikdy jednoznačně prokázáno. Jeho matka Eleanor Louise Cowellová prozradila jen to, že Tedův otec byl „námořník“. V jeho rodném listu je jako otec uveden Lloyd Marshall, třicet let, bývalý letec, absolvent Pensylvánské státní univerzity. Uvedeno je i další jméno otce: Jack Worthington. Ted se narodil 24. listopadu 1946 v Domově pro svobodné matky Elizabeth Lundové v Burlingtonu ve státě Vermont a v rodném listě měl uvedeno „nelegitimní“.

Mnozí se domnívají, že byl dítětem incestu, že jeho otcem byl jeho dědeček, otec jeho matky, muž známý svou násilnickou povahou. Pokud je mi známo, nikdy nebyly odebrány vzorky krve, jež by tuto skutečnost potvrdily nebo vyvrátily. Testy DNA měly přijít až za padesát let. Ted užíval mnoho příjmení: Cowell, Nelson, Bundy, plus všechna jména, která ukradl jiným mužům, aby zastřel svou totožnost v době, kdy byl na útěku.

Opravdu Ted Bundy ve vězení zplodil dítě?

Ano, věřím že ano. Častý návštěvník věznice Raiford ve Starke na Floridě mi řekl, že vězni na začátku osmdesátých let pořádali sbírky a upláceli dozorce, aby jim umožnili intimní chvíle o samotě s ženami, co za nimi chodily na návštěvu. Ten, kdo tuto loterii vyhrál, rozhodně měl dostatek soukromí i času na to, aby manželku nebo přítelkyni oplodnil. Holčička, která se narodil Carole Ann Booneové, je prý navíc Tedovi velmi podobná.

Kde jsou Carole Ann Booneová a její dcera dnes?

Vždycky jsem se snažila o Tedově bývalé manželce (rozvedla se s ním před jeho popravou) a dítěti vědět co nejméně. Domnívala jsem se, že když žádné informace nebudu mít, nemůže se stát, že nechtěně vyzradím médiím podrobnosti, které by zasáhly do jejich soukromí. Doslechla jsem se, že je Tedova dcera milá a inteligentní mladá žena, netuším ale, kde by ona nebo její matka mohly žít. Bolesti už si prožily dost.

Kde jsou Meg Andersová a její dcera, která Teda v sedmdesátých letech vnímala jako svého otce?

Také o Meg a její dceři, jíž je nyní okolo čtyřiceti, jsem se snažila vědět co nejméně. Meg před mnoha lety napsala knihu pod pseudonymem „Elyzabeth Kenyonová“. Kniha dostala název Přízračný princ: Můj život s Tedem Bundym (The Phantom Prince: My Life with Ted Bundy) a už dlouho není na trhu. Vydalo ji malé, již neexistující nakladatelství v Seattlu. Nedávno mě překvapila telefonátem Liane Andersová*, dcera Meg. Také ji Ted citově zranil. Lidé reagují na trauma nejrozmanitějšími způsoby a Liane se mi svěřila, že vůči mladým ženám, které Ted zabil, stále cítí vinu, jako kdyby mu v zabíjení mohla nějak zabránit. Namítla jsem, že by neměla cítit naprosto žádnou odpovědnost za to, čeho se Ted dopustil. Byla pouhé dítě, když se to všechno stalo, dítě, co ho kdysi milovalo a důvěřovalo mu. Možná jednoho dne také ona napíše o svých pocitech, a doufám, že „Elizabeth Kenyonová“ se dočká reedice své knihy.

Stalo se někdy, že byl Ted Bundy zproštěn obvinění z vražd, z nichž byl podezírán?

Snad jednou nebo dvakrát, oficiálně. Domnívala jsem se, že zabil Katherine Merry Devineovou poté, co ji v prosinci 1973 vyzvedl v univerzitní čtvrti. Její rodiče a mnoho detektivů si také mysleli, že to byl Ted. Detektivové z washingtonského okresu Thurston však měli i „spícího“ podezřelého, jehož sledovali celých osmadvacet let, kdy její vražda zůstávala nevyřešená. Jmenoval se William E. Cosden a na svém kontě měl znásilnění a sporné zproštění obvinění ze znásilnění a vraždy v Marylandu.

V březnu 2002 byla DNA získaná z těla a oblečení Katherine Merry porovnána s Cosdenovou a šlo o jednoznačnou shodu. Do té doby Cosden věřil, že z toho vybruslil. Byl tehdy na návštěvě u příbuzných, kteří vlastnili čerpací stanici v Olympii, když tam čtrnáctiletá dívka seskočila z kamionu, jímž se svezla ze Seattlu. Cosden ji na té pumpě oslovil a ona mu důvěřovala.

Cosden je teď bezpečně zavřený ve vězení.

Nebyl Ted Bundy vlastně milý člověk… v jádru?

Ne.

Měla jste někdy strach, když jste byla s Tedem Bundym úplně sama celou noc na krizové klinice?

Odpověď je znovu ne. Vždycky jsem se pyšnila schopností rozpoznávat u druhých lidí úchylky, a to jak díky svým vrozeným předpokladům, tak díky zkušenostem a tréninku. A dlouho jsem si v duchu spílala, že jsem v Tedově fasádě nezahlédla nic hrozivého ani znepokojivého. Byl ke mně velice laskavý, staral se o mé bezpečí a působil empatickým dojmem.

Dostala jsem však jednu nápovědu: Moje fenka (která si oblíbila každého) neměla Teda ani trochu ráda. Kdykoli se na krizové klinice naklonil nad můj stůl, vrčela a srst na krku se jí zježila.

Poučení je zřejmé: Věnujte pozornost tomu, co vám sděluje váš pes!

Nemyslíte si, že Ted Bundy měl být ponechán naživu a zkoumán psychiatry, zatímco by si odpykával doživotní trest?

Ne, to si nemyslím. Ted by si znovu našel způsob, jak se dostat ven, a byl by pak ještě nebezpečnější. Oklamal bezpočet inteligentních, zkušených lidí – mě nevyjímaje – a měl všechny předpoklady k tomu, aby to dělal stále znovu. Bylo by to příliš riskantní.

Jaké měl Ted IQ?

Bylo to 124 podle standardního testu Wechsler-Bellevue. Dost na to, aby vystudoval vysokou školu a získal další tituly, hranice geniality však nikdy nedosáhl.

Kde je Ted Bundy pohřben?

To neví nikdo kromě jeho nejbližších. Jeho tělo bylo zpopelněno a on si přál, aby byl popel rozptýlen v Kaskádovém pohoří ve státě Washington. Zřejmě to byla moudrá volba, jelikož rozpoznatelnému hrobu by hrozilo, že bude znesvěcen.

Byla jste do Teda Bundyho zamilovaná?

Ne. Naštěstí mě Ted nikdy nepřitahoval jinak než jako kamarád. V sedmdesátých letech a dlouho poté jsem byla zamilovaná do detektiva z oddělení vražd. Letos jsem zažila šok, když mi jedna spolužačka napsala, že její profesor sdělil jejich třídě, že jsme s Tedem měli poměr a plánovali svatbu. Tohle byla jedna z fám, jejíž původ jsem musela okamžitě vypátrat! S pomocí svého vydavatele jsme na eBay našli inzerát na použitý výtisk jedné z mých knih. Prodávající vynechal dvě věty z recenze knihy, což naprosto změnilo její vyznění. V této zkomolené verzi bylo použito moje jméno tam, kde se v recenzi psalo o vztahu Carole Ann Booneové s Tedem, a chyba se rozšířila do mnoha zákoutí internetu. Trapné a zcela nepravdivé.

Ted Bundy byl blázen, viďte?

Ne. Přečtěte si prosím první část této kapitoly.

Ze včerejšího e-mailu:

„Četla jsem mnohokrát v tisku, že v červenci 1986 byla Bundyho poprava odložena jen patnáct minut před jejím konáním. A potom znovu v říjnu byla jeho poprava odložena jen sedm hodin předem. Jsou tyto zprávy přesné, nebo jde jen o mediální senzaci? A stejně důležité: pokud Tedu Bundymu zbývalo jen patnáct minut nebo sedm hodin života, proč se nepřiznal dřív než v lednu 1989? Ujistili ho snad jeho advokáti, že popravený nebude? Proč čekal a nevytáhl tuto kartu v roce 1986? Jak tehdy věděl, že ho nepopraví?“

Za prvé, v červenci 1986 se nepřiblížil popravě na patnáct minut. Bylo to patnáct hodin. V listopadu toho roku se vlastní smrti skutečně přiblížil na sedm hodin. Jeho advokáti podali osmnáct odvolání. Myslím, že si začal připadat nepřemožitelný  – věřil, že pokaždé dostane další šanci. Při žádném ze stanovených dat ale nemohl s jistotou vědět, že na Starém Sparkym neskončí.

Risknul to a znovu vyhrál. Ani já, ani nikdo jiný jsme ale tehdy nevěděli – a nevíme ani dnes – co si Ted myslel.

A to nás přivádí k nejčastější otázce ze všech:

Jaký Ted Bundy skutečně byl?

Nevím. Různým lidem se jevil mnoha způsoby. Byl herec, lhář, zloděj, vrah, intrikán, slídil, byl okouzlující, inteligentní (ale ne geniální) a zatracený.

Myslím si, že ani Ted sám nevěděl, jaký skutečně byl.

A teď už se pusťme do příběhu muže jménem Ted Bundy, od samého začátku.

– Ann Rule, září 2008

1 Všechna jména v této části označená hvězdičkou jsou pseudonymy.

Předmluva: 1980

Tato kniha začala před šesti lety jako docela jiné dílo. Mělo jít o reportáž kriminální reportérky o sérii nevysvětlitelných vražd krásných mladých žen. Ze své podstaty měla být neosobní a vycházet z rozsáhlého zkoumání. Můj život měl rozhodně zůstat stranou. Místo toho se z ní stala velmi osobní kniha, příběh jedinečného přátelství, jaksi přesahující fakta, jež můj výzkum přinesl. Jak roky plynuly, zjistila jsem, že onen neznámý stojící v samém středu neustále se rozrůstajícího policejního vyšetřování vůbec není neznámý. Byl to můj kamarád.

Psát knihu o anonymním člověku podezřelém z vraždy je jedna věc. Psát takovou knihu o někom, koho už deset let znáte a na kom vám záleží, je věc docela jiná. A přece se právě to přihodilo. Smlouvu na napsání této knihy jsem podepsala mnoho měsíců předtím, než se Ted Bundy stal hlavním podezřelým z více než desítky případů vražd. Moje kniha nebude o jménu bez tváře z novinových zpráv, o jednom neznámém z více než milionu lidí žijících v Seattlu a okolí. Bude o mém příteli Tedu Bundym.

Vůbec jsme se nemuseli potkat. Z pohledu logiky, statistiky a demografie je šance na moje setkání s Tedem Bundym a na to, že se z nás rychle stanou přátelé, tak zanedbatelná, že skoro nestojí za pozornost. Žili jsme oba v tutéž dobu ve stejných státech – ne jednou, ale mnohokrát – desetiletý věkový rozdíl nám ale setkání mnoho let znemožňoval.

Když k našemu setkání roku 1971 nakonec došlo, byla jsem baculatá matka čtyř dětí, bezmála pětatřicetiletá, blízko rozvodu. Ted byl čtyřiadvacetiletý, bystrý, pohledný student psychologie na Washingtonské univerzitě. Náhoda z nás učinila partnery na krizových linkách krizové kliniky v Seattlu při úterní noční směně. Sympatie, téměř okamžité sympatie z nás udělaly přátele.

Já na telefonu pracovala jako dobrovolnice a Ted vydělával dva dolary za hodinu jako student na praxi. On se těšil, že půjde na práva, a já doufala, že moje rodící se kariéra spisovatelky na volné noze přeroste v něco, co by mé rodině zajistilo stálý příjem. Měla jsem sice bakalářský titul z tvůrčího psaní na Washingtonské univerzitě, ale až do roku 1968, kdy jsem se stala severozápadní dopisovatelkou časopisu True Detective Magazine a jeho sesterských publikací, specializujících se na faktografické detektivní příběhy, jsem se psaní příliš nevěnovala. Mým tématem byly velké kriminální případy na území od Eugene v Oregonu až po hranice s Kanadou.

Ukázalo se, že je to obor, pro který se dobře hodím. V padesátých letech jsem pracovala v Seattlu jako policistka a můj zájem o prosazování práva a mé vzdělání v oboru psaní se dobře doplňovaly. Na univerzitě jsem se zajímala o psychopatologii a poté jsem získala titul v oboru policejních věd, abych mohla kvalifikovaně psát o vědeckých pokrocích ve vyšetřování trestných činů. Roku 1980 už jsem měla na svém kontě popis více než 800 případů, většinou vražd, z celé oblasti severozápadního pobřeží, získala si důvěru stovek detektivů na vraždách – od jednoho z nich se mi dostalo lehce znepokojivého uznání: „Ann, ty jsi jako ti hoši.“ Jsem si jistá, že náš společný zájem o právo nás s Tedem svedl dohromady a poskytl nám půdu pro diskuse – stejně jako náš zájem o psychopatologii. Vždycky se ale zdálo, že je v tom něco víc, něco téměř efemérního. Sám Ted se o tom jednou zmínil v dopise odeslaném z vězeňské cely, jedné z mnoha cel, které obýval.

„Tys to nazvala karmou. Možná je to tak. Ať už ale naše osudy řídí jakákoli nadpřirozená síla, svedla nás dohromady v jistých mysl rozšiřujících situacích. Musím věřit, že nám tahle neviditelná ruka ještě nalije další vychlazené chablis v budoucích méně ošidných, klidnějších dobách. S láskou, ted.“

Dopis nesl datum 6. března 1976 a my se už nikdy neměli setkat tváří v tvář mimo zdi vězení nebo přísně střežené soudní síně. Podivné pouto ale zůstává.

Ted Bundy byl tedy mým přítelem, v časech dobrých i zlých. Mnoho let jsem při něm stála a doufala, že žádný z těch náznaků není pravda. Není mnoho těch, kdo moje rozhodnutí pochopí. Vím jistě, že mnoho lidí rozčílí. A přes to všechno musí být příběh Teda Bundyho odvyprávěn a musí být odvyprávěn ve své úplnosti, pokud má z těch strašných let 1974 až 1980 vzejít něco dobrého.

Se svou rozpolceností ohledně Teda jsem se potýkala dlouho. Dostala jsem coby spisovatelka do rukou příběh, jaký přijde jednou za život, příběh, za jaký se každý autor modlí. Neexistuje zřejmě jiný autor, který by byl podobně zasvěcený do všech nuancí Tedova příběhu. Nestalo se to mým přičiněním a za mnoha dlouhých nocí jsem si vroucně přála, aby to bylo jinak – abych skutečně psala o někom zcela neznámém, jehož naděje a sny se mě ani v nejmenším netýkají. Chtěla jsem se vrátit do roku 1971, vymazat všechno, co se stalo, abych mohla o Tedovi uvažovat jako o tom otevřeném, usměvavém mladém muži, kterého jsem tehdy znala.

Ted ví, že tuto knihu píšu. Věděl to od začátku a dál mi psal a telefonoval. Nejspíš tuší, že se budu snažit ukázat ho v úplnosti.

Teda popsali jako vzorného syna, vzorného studenta, malého skauta, který dospěl, génia, pohledného jako filmová hvězda, jasné světlo budoucnosti Republikánské strany, citlivého sociálního pracovníka na psychiatrii, začínajícího právníka, spolehlivého přítele a mladého muže, jehož v budoucnu jistě čeká jen samý úspěch.

Je tím vším, a ničím z toho.

Na Teda Bundyho nepasují žádné šablony. Nemůžete se podívat do jeho záznamů a říct: „Vidíte, bylo nevyhnutelné, že se takhle vybarví.“

Ve skutečnosti to bylo nepochopitelné.

– Ann Rule 29. ledna 1980

1.

Na mladíka, který v neděli 8. ledna 1978 vyšel za úsvitu z autobusového nádraží Trailways v Tallahassee na Floridě, se nikdo nepodíval. Působil dojmem vysokoškoláka, možná o něco staršího, a mezi dalších 30 tisíc studentů, kteří ten týden dorazili do hlavního města Floridy, snadno zapadl. Tak si to naplánoval. V prostředí univerzitního areálu se cítil uvolněný, jako doma.

Po pravdě byl prakticky nejdál od domova, jak jen to šlo, pokud měl ještě zůstat ve Spojených státech. I to si naplánoval, tak jako si plánoval všechno. Podařilo se mu nemožné a teď začne nový život, s novým jménem, vykonstruovaným „ukradeným“ původem a zcela odlišným vzorcem chování. Díky tomu všemu si byl jistý, že jeho opojný pocit svobody potrvá navždy.

Ve státech Washington, Utah nebo Colorado by ho okamžitě poznal i ten nejroztěkanější televizní divák nebo čtenář novin. Ale tady v Tallahassee na Floridě byl anonymní, jen další pohledný mladík s nachystaným úsměvem.

Býval Theodorem Robertem Bundym. Ale žádný Ted Bundy už nebude. Teď je Chris Hagen. To bude stačit, dokud se nerozhodne, kým bude příště.

Tak dlouho mrznul. V mrazivém nočním vzduchu Glenwood Springs v Coloradu, když nepozorovaně vyšel z garfieldské okresní věznice. Mrznul na Nový rok, když se vmísil do davu v hospodě v Ann Arbor v Michiganu, nadšeně sledujícího televizní přenos fotbalového utkání v Rose Bowl. Mrznul, když se rozhodl, že zamíří na jih. Vlastně nezáleželo na tom, kam pojede, jen když tam bude žhnout slunce, počasí bude mírné a on bude v nějakém univerzitním areálu.

Proč si vybral právě Tallahassee? Víc než cokoli jiného to byla náhoda. Při zpětném pohledu vidíme, že cestu k tragédii často určují náhodná rozhodnutí. Z kampusu Michiganské univerzity byl nadšený a mohl tam zůstat. Z peněz, které měl ukryté ve vězení, mu zbylo dost na dvanáctidolarový pokoj v ubytovně YMCA, ale michiganské noci bývají v lednu neúprosně mrazivé a on neměl teplé oblečení.

Na Floridě už byl. V dobách, kdy byl energickým mladíkem pracujícím pro republikány, dostal v roce 1968 za odměnu účast na sjezdu strany v Miami. Když si ale v knihovně Michiganské univerzity prohlížel katalogy vysokých škol, o Miami neuvažoval. Podíval se na Floridskou univerzitu v Gainesville a okamžitě ji zavrhl. V okolí Gainesville nebyla žádná voda a, jak řekl později: „Na mapě nevypadala správně – asi pověrčivost.“

Tallahassee naproti tomu „vypadalo skvěle“. Většinu života prožil u washingtonského Pugetova zálivu a toužil po výhledu na vodu a její vůni: Tallahassee leželo na řece Ochlockonee, ústící do Apalačského zálivu a dál do rozlehlého zálivu Mexického.

Věděl, že domů už se vrátit nemůže, nikdy, ale floridské indiánské názvy mu trochu připomínaly města a řeky státu Washington s jejich pojmenováními původem od severozápadních kmenů.

Bude to Tallahassee.

Až do Nového roku cestoval pohodlně. První noc venku byla trochu obtížná, ale pohyb na svobodě stačil sám o sobě. Když na ulici Glenwood Springs ukradl „bavoráka“, věděl, že sněhem zavátý průsmyk do Aspenu tohle auto možná nezvládne, ale neměl moc na vybranou. Padesát kilometrů od Vailu – pětašedesát kilometrů od Aspenu – se auto zavařilo, ale jeden dobrák mu ho pomohl odtlačit ze silnice a svezl ho zpátky do Vailu.

Odtud následovala cesta autobusem do Denveru, taxíkem na letiště a letadlem do Chicaga, ještě než vůbec zjistili, že je pryč. Vlakem nejel od dětství a cestu Amtrakem do Ann Arbor si užíval, v jídelním voze se poprvé po dvou letech napil a myslel přitom na to, jak jeho věznitelé prohledávají stále více se vzdalující sněhové závěje.

V Ann Arbor si přepočítal peníze a zjistil, že s nimi bude muset šetřit. Od chvíle, kdy opustil Colorado, byl čistý, usoudil ale, že na jedné další krádeži auta nezáleží. Tohle nechal stát uprostřed černošského ghetta v Atlantě, s klíčkem v zapalování. Nikdo si ho nebude moct spojit s Tedem Bundym – ani FBI (tuto organizaci osobně považoval za přeceňovanou), která ho právě umístila na svůj seznam deseti nejhledanějších osob.

Autobus Trailways ho dovezl přímo do centra Tallahassee. Když z autobusu vystoupil, trochu se vyděsil. Měl za to, že zahlédl člověka, kterého znal z vězení v Utahu, muž se ale díval přímo skrz něj a Ted si uvědomil, že je trochu paranoidní. Kromě toho neměl dost peněz na to, aby jel dál a ještě si mohl dovolit pronajmout pokoj.

Tallahassee si zamiloval. Bylo dokonalé: zmrtvělé, tiché – typický zapadákov o nedělním dopoledni. Vyšel na ulici Duval a bylo nádherně. Teplo. Vzduch příjemně voněl a jemu připadalo správné, že nastává svěží úsvit nového dne. Jako poštovní holub zamířil do areálu Floridské státní univerzity. Nebylo tak těžké ho najít. Ulici Duval protínala College a on zahnul doprava. Před sebou uviděl starou i novou budovu kapitolu a za nimi už samotný kampus.

Parkovací pásy byly osázené dříny, které mu připomínaly domov, ale ostatní vegetace byla cizí, jiná než v místech, odkud přišel. Dub živý, dub vodní, borovice lesní, datlové palmy a vzrostlé gumovníky. Zdálo se, že celé město je pod ochranou stromů. Větve gumovníku byly teď v lednu strohé a holé, takže na pohled trochu připomínaly zimu na severu, teplota už se ale šplhala k dvacítce.

Už jen samotná cizost té krajiny mu dodávala pocit většího bezpečí, jako by veškeré zlé časy byly za ním, tak daleko, že všechno z posledních čtyř let mohlo být zapomenuto, zapomenuto tak dokonale, jako by se to nikdy nestalo. Tohle mu šlo dobře. Existovalo místo, kam se mohl v duchu uchýlit a kde mohl opravdu zapomenout. Ne vymazat. Zapomenout.

Jak se blížil k samotnému kampusu Floridské státní, euforie ho opouštěla. Možná udělal chybu. Čekal mnohem větší cvrkot, v němž se ztratí, a záplavu cedulí Pronájem. Zdálo se, že míst k pronájmu je tady velice málo, a on věděl, že inzeráty mu moc nepomůžou. Nedokáže z nich poznat, které adresy jsou blízko univerzity.

Oblečení, které bylo příliš lehké v Michiganu a Coloradu, mu začalo připadat příliš těžké, a tak se vydal do univerzitního knihkupectví, kde našel skříňky, do nichž odložil svetry a čepici.

Zbývalo mu 160 dolarů, což nebylo moc peněz vzhledem k tomu, že si bude muset pronajmout pokoj, zaplatit kauci a kupovat jídlo, než si najde práci. Zjistil, že většina studentů bydlí na kolejích, v komunitních domech a ve změti starších činžovních a bytových domů v těsném sousedství kampusu. Dorazil ale pozdě. Semestr už začal a skoro všechno bylo obsazené.

Ted Bundy bydlel dřív v pěkných bytech, vzdušných pokojích v horních patrech pohodlných starších domů poblíž kampusů univerzit států Washington a Utah, a fasáda pseudojižanského sídla „U Dubu“ na West College Avenue ho nijak zvlášť neuchvátila. Pojmenování získal podle jediného stromu na předzahrádce, stromu stejně zchátralého jako stárnoucí dům za ním. Barva byla vybledlá a balkon trochu oprýskaný, ale v okně visela cedule Pokoje k pronájmu.

Vtíravě se usmál na domácího a rychle se vemluvil do jediného volného pokoje s kaucí pouhé stovky dolarů. Jako Chris Hagen slíbil, že do měsíce zaplatí dvouměsíční nájemné 320 dolarů. Pokoj byl stejně neutěšený jako budova, umožnil mu ale ztratit se z ulice. Měl kde bydlet, kde začít naplňovat zbytek svých plánů.

Ted Bundy je člověk učící se ze zkušeností – svých i druhých. Během posledních čtyř let jeho život opsal kruh od světa bystrého mladého muže na vzestupu, muže, který by se v dohledné budoucnosti klidně mohl stát guvernérem státu Washington, až k životu podvodníka a člověka na útěku. A sběrem drobečků potřebných informací od mužů, s nimiž sdílel vězeňské cely, se skutečně vypracoval na mistra mezi podvodníky. Byl daleko chytřejší než kterýkoli z nich, chytřejší než většina jeho věznitelů, a síla, která ho kdysi poháněla k úspěchu ve spořádaném světě, se postupně přesměrovala, až se soustředila na jedinou věc: Uniknout – získat trvalou, nekonečnou svobodu navzdory tomu, že se možná stane nejhledanějším mužem v USA.

Viděl, co se stalo s uprchlíky, kteří nebyli dost chytří na to, aby plánovali. Věděl, že jeho první prioritou budou muset být doklady totožnosti. Ne jedny, ale spousty. Sledoval, jak méně bystré uprchlíky přivádějí zpátky do vězení, a usoudil, že jejich největší chybou bylo, že když je zastavili strážci zákona, nemohli předložit doklady, které by v počítačích „velkého otce“ v Národním kriminálním informačním středisku ve Washingtonu nevzbudily pozornost.

Tuhle osudovou chybu on neudělá. Jeho prvním úkolem bude prostudovat složky studentů a najít záznamy několika absolventů, záznamy bez sebemenšího škraloupu. Přestože mu bylo jedenatřicet, rozhodl se, že ve svých nových životech bude zhruba třiadvacetiletý postgraduální student. Jakmile bude tohle bezpečné krytí mít, najde si dvě další identity, na které se bude moct přepnout, pokud by mu jeho tykadla napověděla, že ho někdo příliš bedlivě sleduje.

Bude si taky muset najít práci, jenže ne takovou, pro niž by měl dokonalou kvalifikaci – v sociálních službách, jako poradce pro duševní zdraví, asistent politika nebo advokátní koncipient –, ale dělnickou práci. Bude potřebovat číslo sociálního pojištění, řidičský průkaz a trvalé bydliště. To poslední už měl. Zbytek získá. Po zaplacení kauce na nájem mu zbývalo pouhých 60 dolarů a už si šokovaně všiml, jak moc během jeho pobytu ve vězení pronikla do ekonomiky inflace. Byl si jistý, že mu těch několik stovek dolarů, co měl na začátku útěku, vystačí na jeden nebo dva měsíce, jenže teď už byly skoro pryč.

Tohle dá do pořádku. Program byl jednoduchý. Nejdřív doklady, pak práce, a konečně to nejdůležitější, bude tím nejspořádanějším občanem dbalým zákonů, jaký kdy chodil po ulicích Floridy. Slíbil si, že nikdy nedostane ani pokutu za nesprávné přecházení, nic, co by přimělo strážce zákona pohlédnout jeho směrem. Byl teď mužem bez jakékoli minulosti. Ted Bundy byl mrtev.

Byl to dobrý plán, ostatně jako všechny jeho plány. Kdyby se mu povedlo do puntíku ho provést, možná by nikdy nebyl dopaden. Floridští strážci zákona měli ke sledování své vlastní podezřelé z vražd, a zločiny v místech tak vzdálených jako Utah nebo Colorado je moc nezajímaly.

U většiny mladých mužů, co se ocitnou mezi cizími, na cizím území, s pouhými šedesáti dolary v kapse, bez práce a s potřebou získat během měsíce 320 dolarů, by se daly očekávat pocity začínající paniky z neznámé podoby příštích dnů.

„Chris Hagen“ ale žádnou paniku necítil. Pociťoval jen bublající euforii a obrovskou úlevu. Dokázal to! Byl volný a už nemusel utíkat! Ať už ho čekalo cokoli, bledlo to v porovnání s tím, co pro něj mělo znamenat ráno 9. ledna ještě v době, kdy se chýlil ke konci rok 1977. Když usínal na úzké posteli U Dubu v Tallahassee, byl uvolněný a šťastný.

Měl k tomu dobrý důvod. Protože Theodore Robert Bundy, ten muž, který přestal existovat, měl být v Colorado Springs ve státě Colorado dne 9. ledna v 9 hodin ráno souzen za vraždu prvního stupně. Teď bude ta soudní síň prázdná.

Obžalovaný zmizel.

2.

Onen Ted Bundy, který „zemřel“ a který se v Tallahassee znovu narodil 8. ledna 1978 jako Chris Hagen, byl mužem mimořádných úspěchů. Ačkoli se zdálo, že většina jeho života zapadá do monotónní pustiny střední třídy, bylo i plno věcí, pro něž to neplatilo.

Odlišoval se už samotným narozením. Mravy Ameriky roku 1946 byly na nohy vzdálené postojům sedmdesátých a osmdesátých let. Dnes, navzdory legalizovaným potratům, vasektomiím a antikoncepčním pilulkám, představují nemanželské děti podstatnou část porodů. Stigma neprovdaných matek je pouze symbolické, většina z nich si děti ponechá a hladce se začlení do společnosti.

V roce 1946 tomu tak nebylo. Předmanželský sex pochopitelně existoval, tak jako odnepaměti, ale ženy, co si ho dopřávaly, o něm nemluvily ani s nejlepšími kamarádkami. Dívky, které měly sex před svatbou, byly považovány za promiskuitní, ačkoli muži se tím mohli klidně chlubit. Nebylo to fér a ani to nedávalo moc smysl, ale bylo to tak. Liberál byl v té době ten, kdo prohlašoval, že „jen slušné dívky se nechají chytit“. Dívky, naprogramované úzkostlivými matkami, jen zřídka zapochybovaly o tom, že panenství je cíl sám o sobě.

Eleanor Louise Cowellová byla dvaadvacetiletá „slušná dívka“, vychovaná v silně věřící rodině na severozápadě Filadelfie. Můžeme si jen představovat její paniku, když zjistila, že čeká dítě s mužem, o němž se dnes zmiňuje jen jako o „námořníkovi“. Nechal ji, vyděšenou a osamělou, aby čelila své přísné rodině. Semkli se okolo ní, byli ale v šoku a zklamaní.

Potrat nepřicházel v úvahu. Potraty byly nelegální – prováděly je staré ženy nebo lékaři, kteří přišli o licenci, v ponurých místnostech zastrčených v tmavých uličkách. Navíc jí to zakazovala její náboženská výchova. Kromě toho už teď to dítě rostoucí v ní milovala. Nedokázala snést pomyšlení, že by ho dala k adopci. Udělala to jediné, co udělat mohla. Když byla v sedmém měsíci těhotenství, odešla z domova a nastoupila do Domova pro svobodné matky Elizabeth Lundové v Burlingtonu ve Vermontu.

Místní obyvatelé porodnici přezdívali „Domov Lizzie Lundové pro nemravné dámy“. Dívky, jež tam přišly v nesnázích, o tomto žertíku věděly, nezbývalo jim ale nic jiného, než prožít své dny do porodu v atmosféře, která byla, pokud ne vysloveně nepřátelská, potom přinejmenším lhostejná vůči jejich pocitům.

Po třiašedesáti dnech čekání se tady 24. listopadu 1946 narodil Theodore Robert Cowell.

Eleanor vzala syna zpátky do rodičovského domu ve Filadelfii, a začala beznadějná šaráda. Jak chlapec rostl, slýchal druhé mluvit o Eleanor jako o jeho starší sestře, a prarodiče měl oslovovat „matko“ a „otče“. Chlapec trochu menšího vzrůstu s kudrnatými hnědými vlásky, dodávajícími mu vzhled fauna, už tehdy jevil známky bystré mysli a dělal, co se mu řeklo. Vycítil ale, že žije ve lži.

Ted zbožňoval svého dědečka/otce Cowella. Identifikoval se s ním, respektoval ho a držel se ho v těžkých chvílích.

Jak ale rostl, bylo zřejmé, že ve Filadelfii zůstat nemůžou. Příliš mnoho příbuzných znalo skutečný příběh jeho původu, a Eleanor děsilo, jak by asi vypadaly roky jeho dospívání. Byla to dělnická čtvrť, kde děti poslouchaly šeptem pronášené poznámky svých rodičů a opakovaly je po nich. Nechtěla dopustit, aby Ted musel poslouchat to slovo: „bastard“.

Jedna odnož rodiny Cowellových žila ve státě Washington. Nabídli se, že pokud Eleanor a chlapec přijedou na západ, ujmou se jich. Aby Teda uchránila předsudků, obrátila se Eleanor, jež se od té doby bude jmenovat Louise, dne 6. října 1950 na soud ve Filadelfii a nechala Tedovo jméno právně změnit na Theodore Robert Nelson. Bylo to běžné jméno, takové, které by mu mělo zajistit anonymitu a nepřitahovat pozornost, až začne chodit do školy.

A tak se Louise Cowellová se svým čtyřletým synem Tedem Nelsonem přestěhovala do pět tisíc kilometrů vzdálené Tacomy ve státě Washington, a bydlela zatím u příbuzným, dokud si nenajde práci. Opustit dědečka byla pro Teda obrovská rána. Nikdy na něj nezapomněl. Brzy se ale novému životu přizpůsobil. Měl sestřenici Jane a bratrance Alana Scottovy, kteří byli v jeho věku, a skamarádili se.

V Tacomě, třetím největším městě státu Washington, začali Louise a Ted znovu. Krásu tacomských kopců a přístavu často zakrýval industriální smog a do ulic v centru města pronikly levné putyky, peep-show a obchody s pornografií pro vojáky ze základny Fort Lewis na opušťáku.

Louise vstoupila do metodistické církve a na jedné společenské akci se seznámila s Johnniem Culpepperem Bundym – příslušníkem velkého klanu Bundyů sídlícího v Tacomě a okolí. Kuchař Bundy byl stejně drobný jako Louise, ani jeden z nich neměřil o mnoho víc než metr padesát. Byl nesmělý, ale zdálo se, že je hodný. Jevil se jako solidní.

Byly to rychlé námluvy, které se vyznačovaly především účastí na dalších společenských akcích v kostele. Dne 19. května 1951 se Louise Cowellová provdala za Johnnieho Bundyho. Ted se svatby své „starší sestry“ a malého kuchaře z vojenské základny zúčastnil. Nebylo mu ještě pět, když dostal třetí jméno: Theodore Robert Bundy.

Louise dál pracovala jako sekretářka a nová rodina se několikrát stěhovala, než si konečně koupila vlastní dům poblíž visutého mostu Narrows Bridge.

Brzy přišli čtyři nevlastní sourozenci, dvě dívky a dva chlapci. Nejmladší chlapec, který se narodil v Tedových patnácti, byl jeho oblíbenec. Ted byl často nucen děti hlídat a jeho dospívající kamarádi vzpomínají, že kvůli hlídání zmeškal spoustu společných akcí. Pokud mu to vadilo, málokdy si stěžoval.

Navzdory novému jménu se Ted stále považoval za Cowella. Vždycky tíhnul ke Cowellovic větvi rodiny.

Vypadal jako Cowell. Jeho rysy byly maskulinní verzí rysů Louise Bundyové, měl stejnou barvu očí a vlasů. Navenek se zdálo, že jediným genetickým vkladem, který dostal od svého biologického otce, byla jeho výška. Přestože byl Ted stále menší než jeho vrstevníci na střední škole, byl už vyšší než Louise a Johnnie. Jednou bude mít přes metr osmdesát.

Se svým otčímem Ted trávil čas jen neochotně. Johnnie se snažil. Přijal Louisino dítě stejně jako přijal ji, a byl docela rád, že má syna. Pokud mu Ted připadal stále odtažitější, přičítal to pubertě. V otázkách kázně měla rozhodující slovo Louise, i když Johnnie občas použil tělesný trest řemenem.

Ted s Johnniem často sklízeli fazole na hektarech zelených polí rozprostírajících se v údolích za Tacomou. Dohromady si mohli vydělat pět až šest dolarů za den. Když měl Bundy ranní směnu jako kuchař v Madiganově vojenské nemocnici – od pěti ráno do dvou odpoledne –, spěchali na pole a trhali v odpoledním horku. Když měl večerní směnu, stejně vstal brzy a pomohl Tedovi s roznáškou novin. Ted měl na své ranní trase osmasedmdesát zákazníků, a pokud pracoval sám, trvalo mu to dlouho.

Johnnie Bundy se stal skautským vedoucím a často organizoval táborové výpravy. Na výlety ale častěji jezdili synové jiných lidí. Ted jako by si pokaždé našel nějakou záminku, aby se nemusel zúčastnit.

Louise Tedovi kupodivu nikdy přímo nepotvrdila, že ve skutečnosti není jeho starší sestrou, ale matkou. Někdy ji oslovoval matko, někdy jen Louise.

Každému, kdo je znal, bylo přesto jasné, že právě toto dítě má podle ní největší potenciál. Cítila, že je výjimečný, že má předpoklady pro studium, a už když mu bylo nějakých třináct čtrnáct let, nabádala ho, ať si začne šetřit na vysokou školu.

Přestože Ted rostl jako z vody, byl velmi štíhlý – příliš lehký na to, aby hrál na střední americký fotbal. Chodil na Huntovu střední a dal se na atletiku, kde měl pár drobných úspěchů v běhu přes nízké překážky.

Studium mu šlo daleko lépe. Obvykle se mu dařilo udržet si průměr dvě a klidně zůstal vzhůru celou noc, aby mohl dodělat nějaký školní projekt.

Právě na nižší střední škole Ted zažíval nelítostný posměch od ostatních kluků. Někteří z těch, kdo na Huntovu střední také chodili, si vzpomínají, že Ted vždycky trval na tom, že se bude sprchovat v soukromí kabinky, a vyhýbal se otevřeným sprchám, kde po tělocviku halekali a vřískali ostatní. Kluci jeho stydlivostí opovrhovali, s potěšením se připlížili k jedinému sprchovému koutu a polili ho studenou vodou. Ted je zahnal, ponížený a rozzuřený.

Ted potom chodil na vyšší střední školu Woodrowa Wilsona v Tacomě a byl studentem dosud největšího absolventského ročníku této školy. Ročník 1965 měl 740 studentů. Jakékoli pátrání po záznamech o Tedu Bundym ve Wilsonově střední je bezvýsledné. Všechny záznamy zmizely, ale mnoho jeho spolužáků si ho pamatuje.

Mladá žena, dnes advokátka, vzpomíná na tehdy sedmnáctiletého Teda. „Byl známý, oblíbený, ale mezi špičku nepatřil, jenže to já taky ne. Byl přitažlivý, dobře oblékaný a výjimečně dobře vychovaný. Vím, že určitě randil, nevzpomínám si ale, že bych ho kdy s nějakou dívkou viděla. Myslím, že si vzpomínám, že jsem ho vídala na tanečních zábavách, hlavně na TOLOSu, kde holky vyzývaly k tanci kluky. Ale nevím to jistě. Byl tak trochu plachý, skoro introvert.“

Tedovými nejlepšími přáteli na vyšší střední byli Jim Paulus, malý podsaditý mladík s tmavými vlasy a brýlemi s rohovinovými obroučkami, který se angažoval ve studentské politice, a Kent Michaels, místopředseda studentské rady, člen záložního fotbalového týmu a dnes advokát v Tacomě. Ted s nimi často lyžoval, ale navzdory svému probouzejícímu se zájmu o politiku nezastával žádnou studentskou funkci.

V ročníku s téměř osmi stovkami studentů byl středně velkou rybou ve velkém rybníce. Pokud nepatřil mezi nejoblíbenější, pohyboval se alespoň v blízkosti těch nahoře a byl dost oblíbený.

Po studijní stránce se zlepšoval. Trvale se držel na průměru lepší dvojky. Po maturitě získal stipendium na univerzitě Puget Sound v Tacomě.

Do spolužákova výtisku ročenky Wilsonovy střední školy Nova Ted napsal neobvyklou poznámku:

Nejmilejší V.,
sladké stružky jarního deště stékají na okenní (š)rám (Nemůžu si pomoct. Prostě to tak vyhřezlo)
Theodore Robert Bundy
Bássník [sic]

Obraz bezúhonného mladého absolventa z jara 1965 by mohla pokazit jen skutečnost, že byl nejméně dvakrát zadržen úřady pro mladistvé v okrese Pierce pro podezření z krádeže auta a vloupání. Nic nenasvědčuje tomu, že byl kdy vězněn, sociální pracovníci pro mladistvé ale jeho jméno znali. Záznamy s podrobnostmi o incidentech byly dávno skartovány – což je standardní postup uplatňovaný v okamžiku, kdy mladistvý dosáhne osmnácti let. Zůstává jen karta se jménem a výčtem přestupků.

V létě 1965 Ted pracoval pro společnost Tacoma City Light, aby si našetřil na vysokou, a ve školním roce 1965–1966 navštěvoval Univerzitu Puget Sound.

Poté, co následující léto pracoval na pile, přestoupil Ted na Washingtonskou univerzitu, kde zahájil intenzivní studium čínštiny. Cítil, že Čína je zemí, s níž budeme muset jednoho dne počítat, a dobrá znalost jazyka bude nezbytností.

Ted se nastěhoval do McMahon Hall, koleje v areálu univerzity. Žádnou vážnou známost se ženou zatím neměl, přestože po ní toužil. Brzdila ho jeho plachost a pocit, že není společensky zběhlý, že má uboze středostavovský původ, že nemá co nabídnout ženě, o jakou by stál.

Když se Ted na jaře roku 1967 v McMahon Hall seznámil se Stephanií Brooksovou, viděl ženu, jež je ztělesněním jeho snů. Stephanie se nepodobala žádné z dívek, kterou do té doby viděl, a považoval ji za nejdokonalejší a nejkrásnější stvoření, jaké si lze představit. Pozoroval ji, viděl, že dává přednost fotbalistům, a zdráhal se ji oslovit. Jak napsal o dvanáct let později: „Měli jsme toho společného asi tolik jako Sears a Roebuck se Saks. Nikdy jsem o S. neuvažoval s větším romantickým zájmem než o nějakém elegantním stvoření na stránce módního časopisu.“

Jeden společný zájem ale měli. Lyžování. Stephanie měla vlastní auto a jemu se povedlo svézt se s ní na hory východně od Seattlu. Cestou zpátky po celodenním lyžování si krásnou tmavovlasou dívku za volantem prohlížel. Říkal si, že na Stephanii nemá, a přesto si uvědomoval, že je do ní blázen. Když s ním začala trávit víc a víc času, byl z toho zároveň zmatený i nadšený. Jeho zájem o intenzivní studium čínštiny byl dočasně odsunut do pozadí.

„Bylo to úžasné a neodolatelné,“ vzpomínal. „První dotek rukou, první polibek, první společná noc… Následujících šest let jsme se se S. setkávali za nanejvýš nejistých okolností.“

Ted se zamiloval. Stephanie byla asi o rok starší, pocházela z bohaté kalifornské rodiny a byla dost možná první ženou, která ho zasvětila do tělesné lásky. Jemu bylo dvacet. Neměl skoro co nabídnout mladé ženě vychované v prostředí, v němž se peníze a prestiž považovaly za samozřejmost. A přesto s ním zůstala celý jeden rok, nejdůležitější rok jeho života.

Ted vystřídal řadu podřadných, špatně placených zaměstnání, aby si vydělal na studia: Pracoval jako pikolík v nóbl jachtařském klubu v Seattlu, jako pikolík ve slavném hotelu Olympic v Seattlu, doplňoval regály v samoobsluze Safeway, živil se jako skladník ve firmě dodávající chirurgické potřeby, jako poslíček právníků a jako prodavač bot. Většinu těch míst opustil z vlastního rozhodnutí, obvykle už po několika málo měsících. V dokumentaci personálního oddělení Safeway byl hodnocen jako „jen průměrný“, s poznámkou, že jednoho dne už prostě nepřišel do práce. Jak ve firmě pro chirurgické zásobování, tak v kurýrní službě ho ale zaměstnali dvakrát a označili ho za příjemného a spolehlivého zaměstnance.

V srpnu 1967 se Ted spřátelil se šedesátiletou Beatrice Sloanovou, která pracovala v jachtařském klubu. Paní Sloanová, vdova, považovala mladého vysokoškoláka za roztomilého rošťáka. Když spolu následujících šest měsíců pracovali v jachtařském klubu, Ted ji dokázal přemluvit téměř k čemukoli, a přátelé zůstali ještě mnoho let poté. Zařídila mu práci v hotelu Olympic, práci trvající jen měsíc. Ostatní zaměstnanci hlásili podezření, že se přehrabuje ve skříňkách. Paní Sloanovou poněkud šokovalo, když jí Ted ukázal uniformu, kterou v hotelu ukradl, ale vyložila si to jako klukovský žertík, stejně jako si vysvětlila řadu jeho činů.

Beatrice Sloanová si od Teda vyslechla všechno o Stephanii a chápala jeho potřebu dělat na tu úžasnou dívku dojem. Často mu půjčovala auto a on jí ho vracel nad ránem. Jednou jí Ted řekl, že se chystá uvařit Stephanii prvotřídní večeři, a vdova mu půjčila své nejlepší sklo a příbory, aby mohl vytvořit dokonalou atmosféru. Smála se jeho napodobování přesného anglického přízvuku, který chtěl použít, až jí bude servírovat vlastnoručně uvařené jídlo.

Cítila, že ji Ted potřebuje. Vysvětlil jí, že ho jeho rodina drží zkrátka a že je odkázaný sám na sebe. Dovolila mu, aby její adresu používal v žádostech o zaměstnání. Někdy neměl kde spát, a tak přespával v hale McMahon Hall, od níž měl ještě klíč. Věděla o něm, že je „intrikán“, myslela si ale, že chápe důvod. Jen se snaží přežít.

Ted ji bavil. Jednou si nasadil černou paruku a jako by tím na sebe vzal naprosto odlišnou podobu. Později ho jednou zahlédla v televizi během kampaně guvernéra Roselliniho, a na hlavě měl tutéž paruku.

Přestože měla paní Sloanová podezření, že si Ted do „vraního hnízda“ v jachetním klubu tajně vodí děvčata, aby si s nimi zašpásoval, jak říkala, a přestože ho také podezírala, že občas sebere peníze podnapilým návštěvníkům klubu, které bylo třeba dopravit domů, nemohla si pomoct. Měla toho mladíka ráda. Udělal si na ni čas a povídali si, chlubil se jí, že jeho otec je slavný kuchař a že má v plánu jet do Filadelfie za strýcem, zastávajícím vysokou politickou funkci. Jednou mu dokonce půjčila peníze, ale potom toho litovala. Když jí peníze nevrátil, zavolala Louise Bundyové a požádala ji, aby to Tedovi připomněla. Louise se podle paní Sloanové zasmála a řekla: „Jste hloupá, že mu půjčujete peníze. Nikdy vám je nevrátí. Tady už ho nevídáme.“

Stephanie Brooksová studovala ve třetím ročníku, když se na jaře 1967 seznámila s Tedem, a byla do něj zamilovaná celé léto a ještě v roce 1968. Zdaleka ho ale nemilovala tak jako on. Scházeli se často – měli schůzky, které nevyžadovaly moc peněz: procházky, kino, hamburger k večeři a někdy lyžování. Jeho milování bylo sladké a něžné a byly chvíle, kdy si myslela, že by jim to skutečně mohlo vyjít.

Jenže Stephanie byla pragmatická. Bylo báječné být zamilovaná, prožívat studentský románek a vodit se za ruce mezi stromy po pěšinkách kampusu, zatímco květy japonských třešní ustupovaly rododendronům a pak zářivě oranžové barvě javorů. Lyžařské výpravy do Kaskádového pohoří ji také bavily, cítila ale, že Ted stagnuje, že nemá žádné skutečné plány ani vyhlídky do budoucna. Ať už vědomě nebo nevědomě, Stephanie chtěla, aby se její život i nadále odvíjel stejně jako dosud. Chtěla manžela, který by zapadl do jejího světa v Kalifornii. Nevěřila zkrátka, že se Ted Bundy do tohoto obrazu hodí.

Připadal jí hodně emotivní a nejistý. Jako by se nedokázal rozhodnout, který obor chce studovat. Navíc měla neodbytné podezření, že Ted lidi využívá, že se sbližuje s těmi, co mu mohou prokázat laskavost, a zneužívá jejich důvěru. Také si byla jistá, že jí lže, že si vymýšlí odpovědi, které znějí dobře. Tohle ji trápilo mnohem víc než jeho nerozhodnost a sklon lidi využívat.

Stephanie absolvovala Washingtonskou univerzitu v červnu 1968 a zdálo se, že by to mohl být způsob, jak z románku vycouvat. Ted měl před sebou ještě několik let a ona bude v San Francisku, začne pracovat, vrátí se mezi staré přátele. Jejich poměr by časem a vzdáleností mohl prostě zajít na nedostatek živin.

Ted ale v roce 1968 získal stipendium na letní intenzivní kurz čínštiny na Stanfordu. Bydlel jen kousek cesty po dálnici Bayshore od domu jejích rodičů, a tak spolu dál chodili celé léto. Když přišel čas, aby se Ted vrátil na Washingtonskou univerzitu, Stephanie byla neoblomná. Řekla mu, že jejich románek skončil a jejich životy se ubírají odlišnými cestami.

Zdrtilo ho to. Nemohl uvěřit, že s ním opravdu skončila. Byla jeho první láskou, naprostým zosobněním všeho, po čem toužil. A teď od něj chtěla odejít. Jeho první dojem byl správný. Byla příliš krásná. Příliš bohatá. Nikdy neměl uvěřit, že ji může mít.

Ted se vrátil do Seattlu. Čínština ho přestala zajímat. Vlastně ho nezajímalo skoro nic. Stále se ale držel na politické scéně. V dubnu 1968 byl v Seattlu jmenován místním předsedou a asistentem předsedy celostátní kampaně Nová většina pro Rockefellera a vysloužil si cestu na sjezd v Miami. Ted jel do Miami, hlavu plnou rozchodu se Stephanií Brooksovou, jen aby viděl, jak jeho kandidát pohořel.

Po návratu na univerzitu se zapsal nikoli na čínštinu, ale na městské plánování a sociologii. Ani zdaleka se nepřiblížil svým někdejším vynikajícím výsledkům a ze školy odešel. Během podzimu 1968 pracoval Ted jako osobní řidič populárního černošského kandidáta na úřad viceguvernéra Arta Fletchera. Když bylo Fletcherovi vyhrožováno smrtí, kandidáta ubytovali v tajném podkrovním bytě. A z Teda se stal nejen řidič, ale také osobní strážce, a spal v pokoji poblíž. Chtěl nosit zbraň, ale Fletcher jeho žádost vetoval.

Fletcher volby prohrál.

Jako by se všechno, nač Ted spoléhal, najednou hroutilo. Začátkem roku 1969 se vydal na cesty, které mu měly pomoct pochopit vlastní kořeny. Navštívil příbuzné v Arkansasu a ve Filadelfii, kde absolvoval několik kurzů na Temple University. Celou tu dobu mu ale v hlavě hlodal skutečný cíl cesty.

Už dřív to naznačovali jeho bratránek a sestřenka Alan a Jane Scottovi, s nimiž vyrůstal v Tacomě. On sám to vždycky věděl, cítil pravdu skrytou ve vzpomínkách ze svých nejranějších let. Musel zjistit, kdo je.

Ted si ověřil úřední záznamy ve Filadelfii a odjel do Burlingtonu ve Vermontu. Jeho rodný list byl na tamní matrice, opatřený razítkem s archaickým a krutým slovem „nelegitimní“. Porodila ho Eleanor Louise Cowellová. Jako otec byl uveden Lloyd Marshall, absolvent Pensylvánské státní univerzity, veterán letectva, obchodník narozený roku 1916.

Takže když se narodil, bylo jeho otci třicet let, byl to vzdělaný muž. Proč je opustil? Byl ženatý? Co se s ním stalo? Nejsou žádné informace o tom, jestli Ted zkoušel najít muže, jenž z jeho života odešel ještě předtím, než se on sám vůbec narodil. Ted ale věděl. Potvrdilo se mu, že to, co vždycky cítil, je pravda: Louise byla jeho matka, samozřejmě. Johnnie Bundy nebyl jeho otec a ani jeho milovaný dědeček nebyl jeho otec. Neměl žádného otce.

Ted psal Stephanii dál, ale jen zřídka se dočkal odpovědi. Věděl o ní, že pracuje v makléřské firmě v San Francisku. Zamířil tedy zpátky na západní pobřeží, posedlý touhou znovu se ke Stephanii dostat. Zjištění, že mu matka lhala, nebylo tak docela překvapením. Nebylo to vůbec žádné překvapení, ale stejně to bolelo. Všechny ty roky.

Byl jasný jarní den roku 1969, když Stephanie vyšla z kancelářské budovy. Teda neviděla. Najednou byl někdo za ní a položil jí ruce na ramena. Otočila se a on tam stál.

Pokud se snad domníval, že bude nadšená a jejich románek bude pokračovat, čekalo ho kruté zklamání. Projevila lehkou radost, že ho vidí, ale nic víc. Působil na ni stejně nestálým dojmem jako vždycky. Teď už ani nestudoval.

Kdyby ho tehdy vzala zpátky, jeho pocit ponížení se mohl trochu zmírnit. Ale nemohla to udělat. Zeptala se ho, jak se dostal do San Franciska, a on mlžil, zamumlal něco o cestě stopem. Chvíli si povídali a pak ho poslala pryč, už podruhé.

Předpokládala, že už ho nikdy neuvidí.

3.

Nějak se stalo, že odhalení jeho původu a konečné odmítnutí od ztracené Stephanie, které v roce 1969 následovaly tak rychle za sebou, Teda Bundyho nezdeptaly. Namísto toho se ho zmocnila jakási mrazivá odhodlanost. Hodlal se změnit, za každou cenu. Čistě silou vůle se stane takovým mužem, jakého svět, a hlavně Stephanie, považuje za úspěšného. V následujících letech nastala u Teda proměna bezmála v duchu románů od Horatia Algera.

Nechtěl se vrátit do McMahon Hall. To místo bylo příliš plné vzpomínek na Stephanii. Namísto toho procházel ulicemi univerzitní čtvrti a klepal na dveře starších domů lemujících ulice v západním sousedství kampusu. U každých dveří se usmál a vysvětlil, že je studentem psychologie na univerzitě a hledá pokoj.

Freda Rogersová, starší žena, která s manželem Ernstem vlastnila úhledný bílý dvoupatrový dům na adrese Dvanáctá 4143, si Teda velmi oblíbila. Pronajala mu velký pokoj v jihozápadním cípu domu. Zůstane tam pět let a stane se pro Rogersovy spíš synem než podnájemníkem. Ernst Rogers nebyl zdaleka zdráv a Ted slíbil, že bude vypomáhat s těžkými pracemi a se zahradou. Slib dodržel.

Ted také zavolal Beatrice Sloanové, své staré přítelkyni ze seattleského jachtařského klubu. Připadal jí stejný jako vždycky, plný plánů a dobrodružství. Řekl jí, že byl ve Filadelfii, kde navštívil svého bohatého strýčka, a že je na cestě do Aspenu v Coloradu, aby se stal lyžařským instruktorem.

„Tak to ti upletu lyžařskou čepici,“ reagovala okamžitě.

„Není třeba. Mám lyžařskou kuklu. Potřeboval bych ale odvézt na letiště.“ Paní Sloanová ho tam skutečně odvezla a vyprovodila ho na cestu do Colorada. Trochu se podivovala drahému lyžařskému vybavení, které si nesl. Věděla, že nikdy neměl moc peněz, a jeho výstroj byla jednoznačně ta nejlepší.

Proč jel v té době do Colorada, není jasné. Práci lyžařského instruktora neměl sjednanou, a dokonce ani slíbenou. Možná chtěl vidět lyžařskou vesničku, o níž básnila Stephanie. Před začátkem podzimního čtvrtletí na Washingtonské univerzitě byl zpátky.

Zdálo se, že psychologie je pro Teda to pravé. Z předmětů jako fyziologická psychologie, sociální psychologie, učení zvířat, statistické metody, vývojová psychologie, deviantní osobnost a deviantní vývoj měl většinou jedničky, tu a tam prostřídané nějakou dvojkou. Z mladíka působícího dojmem, že nemá žádný cíl ani plány, se teď stal vzorný student.

Profesoři si ho oblíbili, hlavně Patricia Lunneborgová, Scott Fraser a Ronald E. Smith. O tři roky později napíše Smith Tedovi nadšený doporučující dopis pro právnickou fakultu Univerzity v Utahu, jehož část zněla takto:

Pan Bundy je bezpochyby jedním z nejlepších pregraduálních studentů naší katedry. Zařadil bych ho dokonce mezi jedno procento nejlepších pregraduálních studentů, s nimiž jsem se setkal jak na Washingtonské, tak na Purdueově univerzitě. Je mimořádně bystrý, příjemný, vysoce motivovaný a svědomitý. Působí spíše jako mladý odborník než jako student. Je schopen tvrdě pracovat a díky jeho intelektuální zvídavosti je radost s ním komunikovat… V návaznosti na svá pregraduální studia oboru psychologie se pan Bundy začal intenzivně zajímat o zkoumání psychologických proměnných, které ovlivňují rozhodování poroty. V současné době společně řešíme výzkumný projekt, v jehož rámci se pokoušíme experimentálně zkoumat některé proměnné mající na rozhodování poroty vliv.

Musím přiznat, že lituji rozhodnutí pana Bundyho věnovat se raději právu a nepokračovat v odborné přípravě v oboru psychologie. Naše ztráta je vaším ziskem. Nepochybuji o tom, že pan Bundy vynikne jako student práv i jako profesionál, a bez výhrad vám ho doporučuji.

K tomu, aby si u profesorů vydobyl dobrou pozici, Tedovi stačily jeho vynikající studijní výsledky. Bylo proto poněkud zvláštní, když profesoru Scottu Fraserovi řekl, že jako malý vyrůstal v jedné pěstounské rodině za druhou. Fraser tu informaci přijal jako fakt a překvapilo ho, když později zjistil, že to není pravda.

Ted v univerzitní čtvrti často navštěvoval hostince, kde pil pivo a občas skotskou. Dne 26. září 1969 se v hospodě U Jespáka seznámil se ženou, která se potom na dalších sedm let stala ústřední postavou jeho života.

Jmenovala se Meg Andersová*. Stejně jako Stephanie byla i Meg o několik let starší než Ted. Byla to mladá rozvedená žena s tříletou dcerou Liane*. Meg byla drobounká žena s dlouhými hnědými vlasy – nebyla hezká, ale byl v ní půvab, díky němuž vypadala o několik let mladší než ve skutečnosti. Byla dcerou význačného utažského lékaře a vzpamatovávala se z nevydařeného manželství, které ztroskotalo, když zjistila, že její manžel je usvědčený zločinec. Meg se s ním rozvedla a odvezla dceru do Seattlu, aby tam začala nový život. Pracovala jako sekretářka na jedné vysoké škole v Seattlu a kromě Lynn Banksové, kamarádky z dětství z Utahu, a lidí, s nimiž pracovala, v Seattlu nikoho neznala.

Po počátečním váhání nakonec Tedymu dovolila, aby jí koupil pivo. Ten pohledný muž mluvící o psychologii a svých plánech do budoucnosti ji uchvátil. Když mu dávala své telefonní číslo, nečekala, že jí skutečně zavolá. Když to udělal, byla nadšená.

Začalo mezi nimi přátelství a posléze milostný poměr. Ačkoliv Ted dál bydlel v domě u Rogersových a Meg si nechala svůj byt, mnoho nocí trávili spolu. Zamilovala se. Vzhledem k její situaci bylo skoro nemožné, aby se to nestalo. Meg bezmezně věřila v jeho schopnost uspět, na rozdíl od Stephanie, a často Tedovi půjčovala peníze, aby mu vypomohla se školným. Prakticky od začátku se za něj chtěla provdat, chápala ale, když jí řekl, že to bude muset být až v daleké budoucnosti. Nejdřív toho totiž musel hodně dokázat.

Ted dál vykonával práce na poloviční úvazek, prodával boty v obchodním domě a znovu pracoval pro velkoobchod s chirurgickými potřebami. Když nemohl vyjít, Meg mu pomohla.

Občas se obávala, že k ní Teda ve skutečnosti přitahují peníze a postavení její rodiny. Všimla si, jak pohledem oceňuje jejich dům v Utahu, když ho na Vánoce roku 1969 vzala domů. Ale muselo v tom být víc než to. Byl na ni hodný a vůči Liane se choval jako oddaný otec. Liane od něj pokaždé dostala k narozeninám květiny a Ted nikdy nezapomněl poslat Meg 26. září jedinou rudou růži na památku jejich prvního setkání.

Vytušila, že se občas vídá s jinými ženami, věděla, že si s kamarádem občas zajdou do nějaké hospody, Pipeline, Dante nebo O’Bannion, a sbalí tam holky. Snažila se na to nemyslet. O to se postará čas.

Nevěděla ale o existenci Stephanie, neměla tušení, že Stephanie žije v Tedových představách stejně silně jako dřív. Stephanii se sice ulevilo, když Tedovi na jaře roku 1969 řekla sbohem, úplně ho ale neodvrhla. Tato Kaliforňanka, která v životě Teda Bundyho způsobila tak zkázonosnou změnu, měla příbuzné ve Vancouveru v Britské Kolumbii, a když ji její cesty čas od času zavedly do Seattlu, zpravidla Tedovi zavolala, aby ho pozdravila.

Uběhly roky 1969 a 1970 a Tedova cesta mířila strmě vzhůru, dařilo se mu všechno, na co sáhl. Byl stále kultivovanější, vzdělanější a společensky obratnější. Byl vzorný občan. Vysloužil si dokonce pochvalu od policejního oddělení v Seattlu, když dohonil zloděje a vrátil majitelce ukradenou kabelku. V létě 1970 Ted Bundy zachránil tři a půl roku staré batole před utonutím v Zeleném jezeře na severním okraji Seattlu. Nikdo si nevšiml, že se holčička vzdálila od rodičů – nikdo mimo Teda, ten se bez váhání vrhl do vody, aby dítě zachránil.

Ted dál udržoval styky s Republikánskou stranou. Byl členem okrskového výboru a postupem dalších let se do stranické práce zapojoval stále víc.

V očích jeho nejbližších byla Meg rozhodně Tedovou dívkou. Přivedl ji představit Louise a Johnniemu Bundyovým do jejich neuspořádaného modro-bílého domu v Tacomě, a líbila se jim. Louise se ulevilo, když viděla, že zřejmě překonal své zklamání z konce románku se Stephanií.

Počínaje rokem 1969 byla Meg u Bundyových vítaným hostem jak v jejich domě v Tacomě, tak v chatce, kterou si postavili u Půlměsícového jezera poblíž přístavu Gig ve státě Washington. Meg, Ted a Liane se často vydali tábořit, svézt se na raftu nebo na jachtě a podnikali další výlety do Utahu a do Ellensburgu ve státě Washington za Tedovým kamarádem ze střední školy Jimem Paulusem.

Každému, koho navštívili, připadala Meg milá, bystrá a Tedovi oddaná, a jejich svatba se zdála být jen otázkou času.

4.

Kanceláře Krizové kliniky města Seattlu sídlily v roce 1971 v obrovském starém viktoriánském domě na Capitol Hill. Zatímco kdysi se na Capitol Hill usadili nejbohatší otcové-průkopníci, dnes je oblastí s druhou nejvyšší kriminalitou v celém Seattlu. Mnohé z těch starých domů stále stojí, nazdařbůh rozeseté mezi činžovními domy a hlavním nemocničním areálem Seattlu. Když jsem se na krizovou kliniku přihlásila jako dobrovolnice, byla jsem z nočních směn trochu nervózní, ale vzhledem k tomu, že jsem měla doma čtyři děti, to byl jediný čas, který přicházel v úvahu.

Ted Bundy se stal placeným stážistou zhruba v době, kdy se já stala dobrovolnicí. Zatímco já měla čtyřhodinovou službu, od 22 do 2 hodin, jednu noc v týdnu, Ted pracoval od 21 do 9 několik nocí v týdnu. Linka fungovala dnem i nocí a střídalo se na ní jednapadesát dobrovolníků a dvanáct stážistů. Většina z nás se vzhledem k rozdílnému rozvrhu služeb nikdy nepotkala, a okolnosti, které ze mě a Teda udělaly kolegy, byly čistě náhodné. V následujících letech jsem o té náhodě často uvažovala a říkala si, proč jsem z oněch jednapadesáti lidí zrovna já měla strávit s Tedem Bundym tolik času.

Nikdo z lidí na telefonu nebyl profesionální psychiatrický sociální pracovník, byli jsme ale empatičtí lidé, kteří se upřímně snažili pomoci klientům v jejich krizi. Všichni dobrovolníci i stážisté museli nejdřív projít pohovory s Bobem Vaughnem, protestantským duchovním, který krizovou kliniku vedl, a Brucem Cumminsem, jenž měl magisterský titul z psychiatrické sociální práce. Během tříhodinových vstupních pohovorů jsme museli „prokázat“, že jsme v zásadě normální, starostliví a schopní lidé, nepropadající v mimořádných situacích panice. Osazenstvo mělo v oblibě vtip, že to musíme mít v hlavě v pořádku, protože jinak bychom přece nechtěli řešit problémy jiných lidí.

Po absolvování čtyřicetihodinového kurzu, jenž zahrnoval psychodramata s budoucími dobrovolníky, kteří odpovídali na zinscenované hovory představující nejběžnější problémy, jaké jsme mohli očekávat, nás školili zkušení dobrovolníci přímo v místnostech s telefony – měli jsme možnost poslouchat skutečné hovory prostřednictvím přídavných sluchátek. Teda a mě zaškoloval doktor John Eshelman, vynikající, laskavý muž, který je dnes vedoucím hospodářského oddělení na Univerzitě v Seattlu.

Vzpomínám si na první večer, kdy jsem Teda poznala. John ukázal na mladíka sedícího za stolem v hovorně, oddělené od té naší jen klenbou, a řekl: „Tohle je Ted Bundy. Bude pracovat s vámi.“

Ted vzhlédl a usmál se. Bylo mu tehdy čtyřiadvacet, ale vypadal mladší. Na rozdíl od většiny ostatních studentů té doby, kteří měli dlouhé vlasy a často také vousy, byl Ted hladce oholený a vlnité hnědé vlasy měl zastřižené nad ušima, přesně tak, jak je studenti nosili, když jsem před patnácti lety chodila na univerzitu já. Na sobě měl tričko, džíny a tenisky, a na stole hromadu učebnic.

Okamžitě mi byl sympatický. Bylo by těžké si ho neoblíbit. Přinesl mi kávu a mávl rukou nad úctyhodnou řadou přístrojů: „Myslíš, že to všechno zvládneme? John to po dnešku hodlá nechat na nás.“

„To doufám,“ odpověděla jsem. A skutečně jsem v to pevně doufala. Vypadalo to, že sebevražedné pokusy tvoří jen asi deset procent všech hovorů, ale spektrum krizí bylo obrovské. Řeknu jim správnou věc? Udělám správnou věc?

Ukázalo se, že jsme tvořili dobrý tým. Pracovali jsme bok po boku ve dvou přeplněných místnostech v nejvyšším patře budovy a zdálo se, že jsme v případě nouze schopni spolu komunikovat i bez použití slov. Pokud měl jeden z nás na lince volajícího, který skutečně hrozil sebevraždou, dali jsme si signál, že má druhý zavolat na telefonní společnost a nechat linku vysledovat.

Čekání se pokaždé zdálo nekonečné. V roce 1971 trvalo skoro hodinu, než se podařilo volajícího vysledovat a získat adresu, pokud jsme neměli žádnou indicii o tom, z které části města volání přichází. Ten z nás, kdo byl zrovna na lince s potenciálním sebevrahem, se snažil mluvit stále klidným, starostlivým hlasem, zatímco druhý běhal po kancelářích a telefonoval, aby volajícímu sehnal pomoc.

Mnohokrát jsme měli předávkované volající, co ztráceli vědomí, pokaždé se nám ale podařilo udržet linku v chodu. Potom se ve sluchátku ozval vítaný zvuk posádky vozu záchranářů, kteří se dostali dovnitř, zvuky jejich hlasů v místnosti s volajícím a nakonec vzal někdo z nich telefon do ruky a my slyšeli: „V pořádku. Máme ho. Jsme na cestě do Harborview.“

Pokud Ted Bundy bral životy, jak se dnes mnozí lidé domnívají, pak je také zachraňoval. Vím to, protože jsem u toho byla.

Dokážu si ho dodnes vybavit stejně jasně, jako by to bylo teprve včera. Vidím ho, jak nahrbený nad telefonem mluví vyrovnaným, uklidňujícím tónem. Vidím ho, jak ke mně vzhlédne, pokrčí rameny a usměje se. Slyším ho, jak přitakává postarší ženě, že to muselo být skutečně překrásné, když byl Seattle osvětlen jen plynovými lampami, slyším v jeho hlase nekonečnou trpělivost a starostlivost a vidím jeho povzdech a koulení očima, zatímco poslouchá kajícného alkoholika. Nikdy nebyl úsečný, nikdy uspěchaný.

Tedův hlas byl podivnou směsicí lehce západní protahované výslovnosti a přesného, ostře artikulovaného anglického přízvuku. Mohla bych ho popsat jako galantní. Ty dvě kanceláře, kde jsme pracovali, odříznutí od noci venku, s dveřmi zamčenými, aby nás chránily před občasnými iracionálními volajícími, kteří se snažili proniknout dovnitř, působily ostrovním dojmem. V celé budově jenom my dva, spojení s okolním světem pouze telefonními linkami.

Za zdmi jsme slyšeli jekot sirén, jak se policejní jednotky a sanitky řítily o blok dál po Piniové směrem k okresní nemocnici. S černočernou tmou za okny, přerušovanou jen světly v přístavu daleko pod námi a zvuky deště a mokrého sněhu na sklech, působily ty sirény jako jediná připomínka toho, že tam venku je svět lidí. Byli jsme tu zavření v prostoru naplněném krizemi jiných lidí.

Nevím, proč jsme se tak rychle spřátelili. Snad to bylo tím, že jsme společně řešili tolik situací na pomezí života a smrti, které naše úterní noci měnily v intenzivní prožitky a spojily nás podobným poutem, jaké často zažívají vojáci v boji. Snad to bylo tou izolací a skutečností, že jsme neustále mluvili s jinými lidmi o jejich nejintimnějších problémech.

A tak, když přišly klidné noci, takové noci, kdy už měsíc nebyl v úplňku, kdy se peníze ze sociálních dávek utratily a nebylo za co koupit další kořalku a kdy se zdálo, že si lidé na ulicích a volající dopřávají klid, jsme si s Tedem celé hodiny povídali.

Přinejmenším na první pohled se zdálo, že mám víc problémů než Ted. Byl jedním z těch vzácných lidí, kteří naslouchají s plnou pozorností a už samotným držením těla dávají najevo upřímný zájem. Tedovi jste mohli říct věci, co byste nikomu jinému nikdy neřekli.

Většina nás dobrovolníků věnovala krizové klinice svůj čas proto, že jsme si sami prošli krizemi, tragédiemi, jež nám umožnily lépe chápat ty, co sem volali. Já nebyla výjimkou. Ztratila jsem jediného bratra – spáchal sebevraždu, když mu bylo jednadvacet a chystal se nastoupit na lékařskou fakultu na Harvardu. Marně jsem se ho snažila přesvědčit, že je život cenný a vzácný, ale neuspěla jsem, protože jsem mu byla příliš blízko a jeho bolest jsem vnímala příliš silně. Nejspíš jsem cítila, že pokud dokážu zachránit někoho jiného, pomůže mi to odčinit část viny, kterou jsem v sobě stále nosila.

Ted tiše poslouchal, když jsem mu vyprávěla o bratrovi, o dlouhém nočním čekání, zatímco šerifovi lidé po Donovi pátrali a nakonec ho našli příliš pozdě v opuštěném parku na sever od Palo Alto, otráveného oxidem uhelnatým.

Roku 1971 můj život nebyl bez problémů. Moje manželství bylo v hlubokých nesnázích a já se znovu snažila vyrovnat s pocitem viny. S Billem jsme se dohodli na rozvodu jen několik týdnů předtím, než mu diagnostikovali maligní melanom, nejzhoubnější formu rakoviny kůže.

„Co můžu dělat?“ zeptala jsem se Teda. „Jak můžu odejít od muže, který možná umírá?“

„Víš jistě, že umírá?“ odpověděl Ted.

„Ne. Zdá se, že první operace podchytila všechny zhoubné nádory a kožní štěpy se konečně ujaly. Chce manželství ukončit. Říká, že to opravdu chce, já to ale vnímám, jako bych ve skutečnosti utíkala od nemocného člověka, který mě potřebuje.“

„Je to ale jeho volba, ne? Pokud se zdá, že je v pořádku, a pokud je vaše společné soužití pro vás pro oba nešťastné, potom neneseš žádnou vinu. On se rozhodl. Je to jeho život, a zvlášť když před sebou možná nemá moc let, má právo se rozhodnout, jak je chce strávit.“

„Mluvíš se mnou, jako bych volala na krizovou linku?“ usmála jsem se.

„Možná. Zřejmě ano. Ale cítil bych to stejně. Oba si zasloužíte žít po svém.“

Ukázalo se, že Tedova rada byla správná. Do roka jsem byla rozvedená a Bill se znovu oženil a čekaly ho dobré čtyři roky, kdy opravdu dělal to, co chtěl.

Co se dělo v mém životě v roce 1971, je ovšem pro příběh Teda Bundyho nepodstatné, kromě skutečnosti, že Tedův pronikavý pohled na moje problémy a jeho neochvějná podpora a víra v moje schopnosti jako spisovatelky, která si dokáže sama vydělat na živobytí, dokládají, jakého člověka jsem znala. To byl ten muž, v něhož jsem věřila ještě mnoho let.

Protože jsem se mu otevřela, zdálo se, že Ted nemá problém mluvit o zranitelných oblastech svého světa, přestože to udělal až mnoho týdnů poté, co jsem ho poznala.

Jedné noci si přisunul židli skrz výklenek oddělující naše stoly a sedl si vedle mě. Za ním jsem měla přímo před očima jeden z plakátů visících všude po stěnách našich kanceláří. Byl to obrázek naříkajícího koťátka, které se drželo silného lana, a stálo na něm: „Když se dostaneš na konec svého provazu… uvaž uzel a pevně se drž.“

Ted tam seděl nějakou chvíli potichu, zatímco jsme kamarádsky popíjeli kávu. Potom se zadíval na své ruce a řekl: „Víš, já teprve někdy před rokem zjistil, kdo vlastně jsem. Chci říct, vždycky jsem to tušil, ale potřeboval jsem důkaz.“

Podívala jsem se na něj trochu překvapeně a čekala na zbytek příběhu.

„Jsem nelegitimní. Když jsem se narodil, moje matka nemohla přiznat, že jsem její dítě. Narodil jsem se v domově pro neprovdané matky, a když mě přivezla domů, s mými prarodiči se rozhodli namluvit všem, že jsem její bratr a oni jsou mými rodiči. Takže jsem vyrůstal ve víře, že je moje sestra a já jsem „pozdní dítě“ narozené mým prarodičům.“

Odmlčel se a podíval se na přívaly deště stékající po oknech před námi. Nic jsem neřekla. Poznala jsem, že toho má na srdci víc.

„Věděl jsem to. Neptej se jak, ale měl jsem tušení. Možná jsem vyslechl nějaké rozhovory. Možná jsem si prostě domyslel, že mezi bratrem a sestrou nemůže být rozdíl dvaceti let, a Louise se o mě vždycky starala. Prostě jsem vyrůstal s vědomím, že ona je ve skutečnosti moje matka.“

„Řekl jsi někdy něco?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Zranilo by je to. O tom se zkrátka nemluvilo. Když jsem byl malý, odstěhovali jsme se – Louise a já – a prarodiče zůstali tam. Kdyby to byli moji rodiče, neudělali bychom to. V roce 1969 jsem se tam vrátil. Potřeboval jsem důkaz, potřeboval jsem mít jistotu. Vystopoval jsem své narození do Vermontu, zašel jsem na radnici a podíval se do matriky. Nebylo to těžké. Prostě jsem požádal o svůj rodný list pod matčiným jménem – a bylo to tam.“

„Jak ses cítil? Byl jsi v šoku, nebo rozrušený?“

„Ne. Myslím, že se mi ulevilo. Nebylo to vůbec žádné překvapení. Připadalo mi, že jsem se musel dozvědět pravdu dřív, než jsem mohl udělat cokoli jiného. A když jsem to tam viděl v rodném listě, právě to jsem udělal. Už jsem nebyl dítě. Bylo mi dvaadvacet, když jsem to zjistil s jistotou.“

„Lhali ti. Cítil jsi to, jako by tě podvedli?“

„Ne. Já nevím.“

„Lidi někdy lžou taky z lásky, víš?“ řekla jsem. „Tvoje matka tě mohla opustit, ale to se nestalo. Udělala to nejlepší, co bylo v jejích silách. Zřejmě jí to připadalo jako to jediné, co může udělat, aby si tě mohla nechat u sebe. Musela tě moc milovat.“

Přikývl a řekl tiše: „Vím… já vím.“

„A podívej se na sebe. Vyvedl ses dost dobře. Vlastě ses vyvedl skvěle.“

Vzhlédl a usmál se. „Doufám.“

„Já to vím.“

Víckrát jsme o tom nemluvili. Bylo to zvláštní. V roce 1946, kdy Tedova matka zjistila, že je těhotná, což se stalo ve Filadelfii, já chodila na střední jen o padesát kilometrů dál v Coatesville. Pamatuju si, že když otěhotněla holka, vedle které jsem sedala při fyzice, mluvila o tom celá škola. Tak to v šestačtyřicátém chodilo. Mohl to Ted v roce 1971 pochopit? Dokázal vůbec pochopit, čím vším si jeho matka prošla, aby si ho mohla nechat?

Rozhodně se zdálo, že Ted své výrazné dispozice dokáže využít na maximum. Vedl si skvěle a v posledním ročníku na psychologii měl skoro samé jedničky, přestože většinu učení musel zvládat mezi telefonáty při celonočních směnách na krizové klinice. Nikdy se nestalo, že by Ted s některým tématem z psychologie, které jsem nadhodila, nebyl dokonale obeznámený. V tom podzimním čtvrtletí roku 1971 Ted navštěvoval přednášky z ekologické biologie a adaptace člověka, laboratoř lidské výkonnosti a diplomový seminář.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ted Bundy, vrah po mém boku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.