Ukážka z elektronickej knihy

Beth O’Leary

THE ROAD TRIP

Copyright © Beth O’Leary Ltd 2021

Translation © 2022 by Diana Ghaniová

Cover illustration by Claudi Kessels

Cover design by Rita Frangie

Slovak edition © 2022 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-8393-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Venujem svojim družičkám

TERAZ

DYLAN

„Chcem len povedať, že tam, kde je priateľstvo, sú aj prekážky,“ vyhlási Marcus, pohrávajúc sa s bezpečnostným pásom.

Toto je moja prvá skúsenosť s Marcusovým úprimným ospravedlňovaním, ktoré zatiaľ zahŕňa šesť fráz, dva nepodarené odkazy na literárne diela a nulový očný kontakt. Objavilo sa aj slovo „prepáč“, ale keďže pred ním zaznelo „nikdy neviem, ako povedať“, trocha to podkopalo jeho úprimnosť.

Preradím rýchlosť. „Nemá to byť tak, že tam, kde je láska, sú aj prekážky?* Tuším je to zo Sna svätojánskej noci.“

Sme pri nonstop otvorenom Tescu. Je pol piatej ráno a tma ako v rohu, ale slabé žlté svetlo z obchodu dopadne na troch ľudí v aute pred nami, akoby práve vošli do žiary reflektorov. Sme tesne za nimi a pomaly sa vlečieme za rachotiacim smetiarskym autom.

V spätnom zrkadle na okamih zazriem šoférkinu tvár. Vyzerá ako Addie – keď na niekoho často myslíte, začnete ho všade vidieť.

Marcus vyprskne. „Hovorím o svojich pocitoch, Dylan. Toto sú muky. Prosím, vytiahni si hlavu z riti a počúvaj ma.“

Pri tých slovách sa usmejem. „Dobre teda. Počúvam.“

Pokračujem v ceste popri pekárni. V zrkadle sa znova zjavia šoférkine oči s mierne zdvihnutým obočím za hranatým rámom okuliarov.

„Narážam na to, že chápem, že sme mali problémy a ja som ich nezvládol najlepšie a... a je naozaj poľutovaniahodné, že sa to stalo.“

Neuveriteľné, do akých jazykových slučiek sa dokáže zamotať, len aby sa vyhol obyčajnému prepáč. Mlčím. Marcus zakašle a trocha sa zahniezdi. Takmer ho začnem ľutovať a poviem, že je to okej a ak ešte nie je pripravený, nemusí to povedať nahlas, no keď sa vlečieme popri stávkovej kancelárii, na auto pred nami dopadne ďalší lúč svetla a na Marcusa celkom zabudnem. Šoférka medzitým stiahla okienko, vystrčila z neho ruku a chytila sa strechy auta. Na zápästí má striebristo-červené náramky, ktoré sa ligocú vo svetlách reflektorov. To gesto mi je bolestne známe – tá štíhla bledá ruka, tá poloha, tie náramky s okrúhlymi detskými korálikmi na zápästí. Spoznal by som ich kdekoľvek. Srdce mi poskočí, akoby som vynechal schod, lebo je to naozaj ona – je to Addie. Pohľady v spätnom zrkadle sa nám stretnú.

A vtom Marcus skríkne.

Pred chvíľou vydal podobne zhrozený zvuk, keď sme prechádzali okolo pekárne Greggs s reklamou na vegánske párky v lístkovom ceste, takže nezareagujem tak rýchlo ako za normálnych okolností. Auto pred nami prudko zastane, no ja nestihnem zabrzdiť Mercedes za sedemdesiattisíc libier, ktorý patrí Marcusovmu otcovi. V nasledujúcej chvíli to trpko ľutujem.

ADDIE

Tresk.

Hlavou mi mykne tak prudko, až mi okuliare zletia z hlavy a spadnú dozadu za opierku. Niekto vykríkne. Au, doriti – do krku mi vystrelí bolesť a myslím len na jedno: Bože, čo som to urobila? Zrazila som niečo?

„Preboha,“ povie Deb sediaca vedľa mňa. „Si v pohode?“

Snažím sa nahmatať okuliare. Pravdaže, neviem ich nájsť.

„Čo sa, preboha, stalo?“ dostanem zo seba.

Roztrasenými rukami zovriem volant, zatiahnem ručnú brzdu a dotknem sa spätného zrkadla. Spamätávam sa.

Vidím ho v zrkadle. Bez okuliarov trocha rozmazane. Nemôžem tomu uveriť, ale nepochybne je to on. Je taký známy, až mám chvíľu pocit, že hľadím na svoj vlastný odraz. Srdce mi zrazu búcha, akoby nemalo dosť miesta.

Deb vystúpi. Smetiarske auto pred nami odíde a v jeho predných svetlách sa mihne chvost líšky, kvôli ktorej brzdilo. Líška si vykračuje po chodníku. Pomaly mi dochádza, čo sa stalo: smetiarske auto zastalo kvôli líške, ja som zastala kvôli smetiarskemu autu a Dylan za mnou nezastal vôbec. A potom – tresk.

Znova pozriem na Dylana v spätnom zrkadle. Ešte vždy na mňa hľadí. Všetko sa spomalí, utíchne a vybledne, akoby niekto stíšil celý svet.

Dylana som nevidela dvadsať mesiacov. Mal sa nejako zmeniť. Všetko ostatné sa zmenilo. No dokonca aj odtiaľto a navyše v prítmí vidím presný tvar jeho nosa, dlhé mihalnice a žltozelené oči farby hadej kože. Viem, že ich na mňa ohromene vyvalí, presne ako vtedy, keď sa so mnou rozišiel.

„No,“ ozve sa moja sestra. „Mini nás nesklamalo.“

Mini. Auto. Spamätám sa a odopnem bezpečnostný pás. Podarí sa mi to až na tretí raz. Ruky sa mi trasú. Keď sa znova zadívam do spätného zrkadla, namiesto druhého auta pozriem rovno za seba. Rodney sa krčí na zadnom sedadle s rukami za hlavou a nosom sa takmer dotýka kolien.

Doriti. Celkom som zabudla na Rodneyho.

„Nič sa ti nestalo?“ opýtam sa ho presne vo chvíli, keď Deb zopakuje: „Addie? Si v pohode?“ Strčí hlavu zasa do auta a vystrúha grimasu. „Aj teba bolí krk?“

„Hej,“ prisvedčím, lebo len čo to vysloví, uvedomím si, že ma fakt dosť bolí.

„Bože,“ zastoná Rodney a opatrne sa pohne. „Čo sa stalo?“

Rodney včera večer napísal do facebookovej skupiny „Cherry a Krish sa budú brať“, či by ho niekto nemohol odviezť na svadbu z Chichesteru. Nikto iný sa mu neozval, a tak sme sa nad ním s Deb zľutovali. O Rodneym viem len toľko, že na raňajky mal ochutené mlieko značky Weetabix, ustavične sa hrbí a na tričku má nápis: Stále stláčam Esc, ale aj tak som tu. Napriek tomu si myslím, že som ho celkom dobre odhadla.

„Nejaký kretén v Mercedese nás nabral,“ oznámi mu Deb, vystrie sa a znova pozrie na auto za nami.

„Deb...“ začnem.

„No?“

„Myslím, že je to Dylan. V tom aute.“

Pokrčí nosom a znova sa ku mne nakloní. „Skutočne? Dylan Abbott?“

Preglgnem. „Hej.“

Risknem pohľad cez plece. Môj krk namieta. Až vtedy si všimnem muža, ktorý vystupuje z Mercedesu na strane spolujazdca. Je štíhly, v tme vyzerá strašidelne bledo a od kučeravých vlasov sa mu odrážajú svetlá z výkladov obchodov za ním. Srdce sa mi znova rozbúcha rýchlejšie.

„Je s Marcusom,“ oznámim.

„S Marcusom?“ Deb vytreští oči.

„Hej. Ach jaj.“ To je trapas. Čo mám teraz robiť? Niečo s poistkou? „Je auto v poriadku?“ opýtam sa.

Vystúpim v rovnakej chvíli ako Dylan z Mercedesu. Na sebe má biele tričko, šortky a ošúchané topánky. Na pútku opaska mu visí karabínka, ktorá mizne vo vrecku. Bol to môj nápad, aby prestal ustavične strácať kľúče.

Vojde do žiary predných svetiel Mercedesu. Je taký pekný, až mi zovrie srdce. Hľadieť naňho je ťažšie, ako som očakávala. Chcem urobiť všetko naraz: rozbehnúť sa k nemu, utekať preč, schúliť sa do klbka a plakať. A okrem toho všetkého mám totálne absurdný pocit, že niekto niečo pokašľal, akoby niekto vo vesmíre zabudol niečo odložiť na miesto. S Dylanom sme sa totiž tento víkend naozaj mali stretnúť prvý raz po takmer dvoch rokoch, ale až na svadbe.

„Addie?“ osloví ma.

„Dylan,“ hlesnem.

„Naozaj to Mini práve rozbilo otcov Mercedes?“ ozve sa Marcus.

Rukou si neisto odhrniem ofinu. Žiadny mejkap, ošúchané rifle na traky, žiadna pena vo vlasoch. Celé mesiace som plánovala, čo si oblečiem, keď sa znova stretnem s Dylanom, a nebolo to toto. On si ma však nepremeria od hlavy po päty, dokonca si zjavne ani nevšimne, že mám prefarbené vlasy – pozrie mi rovno do očí a neodvráti sa.

Mám pocit, akoby sa celý svet zatackal a potreboval lapiť dych.

„Doriti,“ zamrmle Marcus. „Mini! To je ale potupa!“

„Čo to malo znamenať?“ ozve sa Deb. „Čo ste robili? Práve ste do nás narazili!“

Dylan sa zmätene obzrie. Snažím sa spamätať.

„Je niekto zranený?“ opýtam sa a pošúcham si boľavý krk. „Rodney?“

„Kto?“ nechápe Marcus.

„Som okej!“ zakričí Rodney, ktorý ešte vždy sedí na zadnom sedadle.

Deb mu pomôže vystúpiť. Mala som to urobiť ja. Mám pocit, akoby mi nefungoval mozog.

„Doriti,“ vyhŕkne Dylan, keď si konečne všimne pokrčený nárazník na Mercedese. „Prepáč, Marcus.“

„Ech, kašli na to, kamoš,“ utrúsi Marcus. „Vieš, koľkokrát som rozbil nejaké otcovo auto? On si to ani nevšimne.“

Pristúpim bližšie a skontrolujem zadok Debinho otlčeného Mini. Nevyzerá najhoršie – ten náraz bol taký hlasný, že som predpokladala, že z neho odpadlo niečo podstatné. Napríklad koleso.

Skôr ako si uvedomím, čo robí, Deb sedí za volantom a štartuje.

„Nič mu nie je!“ vyhlási. „To je ale auto! Najlepšia kúpa v mojom živote.“

Prejde kúsok vpred, vyjde na chodník a zapne výstražné svetlá.

Dylan sa vráti do Mercedesu a začne sa prehrabávať v odkladacej priehradke. S Marcusom sa zhovárajú o asistenčnej službe, Marcus mu cez mobil prepošle nejaký mail a ja si pomyslím... Áno, Dylan má kratšie vlasy. Je to tak. Viem, že by som mala uvažovať nad našou autonehodou, ale v skutočnosti si obzerám Dylana a hrám hru Nájdi rozdiel. Čo mu chýba? Čo je nové?

Znova na mňa pozrie. Na jeho očiach je niečo zvláštne – dokážete sa do nich zamotať ako do pavučiny. Prinútim sa odvrátiť zrak.

„Takže... tipujem, že ste na ceste na Cherrinu svadbu,“ prehodím smerom k Marcusovi. Trasie sa mi hlas. Nedokážem naňho ani pozrieť. Zrazu som vďačná za preliačený zadný nárazník na Mini, ktorý môžem preskúmať.

„No, boli sme,“ zatiahne Marcus a premeria si Mercedes. Možno ani on nedokáže pozrieť na mňa. „Neviem si však predstaviť, že by sme v tomto stave mali prejsť ešte šesťstopäťdesiat kilometrov. Musíme ísť do autoservisu. A vy tiež.“

Deb odmietavo vyprskne. Už stihla vystúpiť z auta a šúcha škrabanec rukávom otrhanej starej mikiny. „Ach, je v pohode,“ vyhlási a skusmo otvorí a zatvorí kufor. „Je to len preliačina.“

„Marcus, to auto sa zbláznilo,“ zavolá Dylan.

Aj odtiaľto vidím, že na prístrojovej doske auta blikajú varovné svetlá. Sú príliš jasné. Odvrátim sa. Nie je typické, že vždy keď sa Marcusovi pokazí auto, rieši to Dylan?

„Odťahovka príde o tridsať minút a odvezie ho do servisu,“ povie Dylan.

„O tridsať minút?“ zopakuje neveriacky Deb.

„Patrí to k službám,“ vysvetlí Marcus a ukáže na auto. „Je to Mercedes, zlatko.“

„Volám sa Deb, nie zlatko. Už sme sa párkrát stretli.“

„Jasné, pamätám sa,“ prehodí nenútene Marcus. Nie ktovieako presvedčivo.

Cítim na sebe Dylanov pohľad, kým sa snažíme vyplniť dokumenty týkajúce sa poistky. Ja hľadám v mobile, Deb sa prehrabáva v odkladacej priehradke. Celý čas vnímam Dylana, akoby zaberal desaťkrát toľko miesta ako ostatní.

„A ako sa dostaneme na svadbu?“ opýta sa Marcus, keď skončíme.

„Pôjdeme verejnou dopravou,“ odvetí Dylan.

„Verejnou dopravou?“ zopakuje Marcus, akoby niekto práve navrhol, že sa má na Cherrinu svadbu odviezť toboganom. Marcus je ešte vždy tak trocha somár. Čo ma neprekvapuje.

Rodney si odkašle. Opiera sa o bok Mini s pohľadom upretým na mobil. Mám zlý pocit – ustavične naňho zabúdam. Môj mozog teraz na Rodneyho skrátka nemá priestor.

„Ak vyrazíte hneď,“ povie, „podľa Googlu prídete... trinásť minút po druhej.“

Marcus pozrie na hodinky.

„Dobre,“ ozve sa Dylan. „To je fajn.“

„V utorok,“ dopovie Rodney.

„Čože?“ vyhŕknu naraz Dylan aj Marcus.

Rodney sa zatvári ospravedlňujúco. „Je nedeľa pol piatej ráno, v pondelok je sviatok a vy sa snažíte dostať z Chichesteru na škótsky vidiek.“

Marcus rozhodí ruky. „Táto krajina je jedna katastrofa.“

Deb a ja na seba pozrieme. Nie, nie, nie, nie...

„Poďme,“ poviem a vykročím k autu. „Budeš šoférovať?“

„Addie...“ začne Deb, keď si chcem sadnúť na miesto spolujazdca.

„Kam idete?“ zavolá Marcus.

Zabuchnem dvere.

„Hej!“ povie Marcus, keď Deb sadne za volant. „Musíte nás vziať na tú svadbu!“

„Nie,“ poviem Deb. „Nevšímaj si ho. Rodney! Nastúp!“

Rodney poslúchne, čo je milé. Naozaj ho nepoznám natoľko, aby som naňho mohla vykrikovať.

„Čo to má znamenať? Addie, no tak. Ak nás neodveziete, nedostaneme sa tam včas,“ pokračuje Marcus.

Teraz už stojí pri mojom okne. Zaklope na sklo hánkami. Nestiahnem ho.

„Addie, no tak! Hádam to dlhuješ aspoň Dylanovi.“

Dylan mu niečo povie, ale nezachytím jeho slová.

„Bože, to je debil,“ zamračí sa Deb.

Zatvorím oči.

„Myslíš, že to zvládneš?“ opýta sa ma Deb. „Odvezieme ich?“

„Nie. Nie oboch.“

„Tak potom si ho nevšímaj a poďme.“

Marcus znova poklopká po skle. Zatnem zuby a zadívam sa pred seba. Ešte vždy ma bolí krk.

„Náš výlet mal byť zábavný,“ zdôrazním.

Deb prvý raz na víkend odišla od svojho synčeka Rileyho. Celé mesiace sme sa nezhovárali o ničom inom. Naplánovala každú prestávku vrátane občerstvenia.

„Bude zábavný,“ povie Deb.

„Nemáme dosť miesta,“ namietnem.

„Môžem sa posunúť!“ navrhne Rodney.

Rodney sa mi prestáva páčiť.

„Je to hrozne dlhá cesta, Deb,“ pripomeniem a pritisnem si päste na oči. „Celé hodiny budem trčať s Dylanom v jednom aute. Takmer dva roky sa zakrádam po Chichesteri a snažím sa naňho nenatrafiť, aby som s ním nemusela stráviť ani sekundu, nieto ešte osem hodín.“

„Nevravím, že ich máme odviezť,“ podotkne Deb. „Hovorím, že by sme už mali ísť.“

Dylan posunul Mercedes na bezpečnejšie miesto, kde môže počkať na odťahovku. Obzriem sa presne vo chvíli, keď z neho znova vystupuje: štíhly, neupravený, takmer stoosemdesiat centimetrov vysoký.

Len čo sa nám stretnú pohľady, viem, že ho tu nenechám.

Aj on to vie. Prepáč, naznačí.

Keby som dostala libru za každé prepáč od Dylana Abbotta, bola by som taká bohatá, že by som si mohla kúpiť ten Mercedes.

DYLAN

Občas mi napadne takmer celá báseň, akoby mi ju niekto položil k nohám ako pes, ktorému hádžem palicu. Keď si sadnem na zadné sedadlo Debinho auta a zachytím bolestne známu vôňu Addinho parfumu, v okamihu mi zíde na um dva a pol verša. Iná, a predsa stále rovnaká, dívaš sa rovno na mňa a ja som...

Čo som? Aký som? Som hotový. Vždy keď na ňu pozriem, niečo vo mne poskočí ako delfín. Myslel som, že po dvadsiatich mesiacoch to nebude takto bolieť, ale bolí to tak, že mám chuť zavýjať.

„Posuň sa, dobre?“ povie Marcus a postrčí ma do Rodneyho pleca. Vystriem ruku a v poslednej chvíli sa zachránim pred pádom na Rodneyho kolená.

„Prepáč,“ povieme obaja naraz.

Dlane mám lepkavé a ustavične pregĺgam, akoby mi to malo pomôcť potlačiť všetky pocity. Addie vyzerá celkom inak: vlasy má takmer také krátke ako ja a odfarbené nastriebristo – a okuliare, ktoré po náraze akoby zázrakom vytiahla až z kufra, sú masívne, nápadné a hipsterské. Tuším je ešte krajšia ako predtým. Mám pocit, akoby som hľadel na Addino jednovaječné dvojča: je rovnaká, a predsa iná. Iná, a predsa stále rovnaká.

Zjavne by som mal niečo povedať, ale nič mi nenapadá. Predtým som bol v tomto dobrý – bol som výrečný. Natlačím sa na úzke stredné sedadlo a sledujem, ako sa auto Marcusovho otca vzďaľuje po tmavej ulici a nešťastne sa vlečie za odťahovacím vozidlom. Kiežby som v sebe dokázal nájsť trocha bezočivosti, ktorá mi nechýbala, keď som sa s Addie zoznámil a ešte som netušil, ako totálne mi zmení život.

„Prečo ste vlastne vyrazili tak skoro?“ opýta sa Addie, keď sa Deb odlepí od obrubníka. „Nerád šoféruješ tak skoro.“

Nanáša si mejkap a pozerá sa do zrkadla na clone nad sedadlom spolujazdca. Sledujem, ako si ho vtiera z chrbta ruky do tváre.

„Si trocha mimo,“ ozve sa Marcus, ktorý sa snaží uvelebiť na sedadle, a pritom ma lakťom štuchne do rebier. „V poslednom čase má Dylan svoj názor na to, prečo sa každý výlet musí začať o štvrtej nadránom.“

Zahanbene sklopím zrak na kolená. Práve Addie ma naučila, že výlety sú oveľa lepšie, keď odchádzate z domu ešte pred svitaním, keď všade vládne pokoj a deň je plný nádeje. Má však pravdu: keď sme spolu chodili, vždy som sa sťažoval, ako skoro ma nútila odísť z domu, keď nás čakala dlhá cesta.

„Ešteže sme vyrazili tak skoro!“ ozve sa Rodney a skontroluje svoj mobil. Lakte drží čo najviac pri tele. Marcus však nerobí žiadne ústupky, aby mi bolo pohodlnejšie: sedí rozkročený, takže sa ma dotýka kolenom a lakeť má takmer na mojich stehnách. Vzdychnem si.

„Už teraz ledva stíhame rodinnú grilovačku,“ pokračuje Rodney. „Máme pred sebou vyše osem hodín cesty a už je pol šiestej!“

„Ach, ideš aj na predsvadobnú rodinnú grilovačku?“ opýtam sa.

Prikývne. Moja otázka je nehanebný pokus zistiť, čo tu vlastne Rodney robí, ale dúfam, že vyznie priateľsky. V tej hroznej ťaživej chvíli, keď všetci vystúpili z auta, som si na okamih pomyslel, že Rodney ide na svadbu s Addie – Cherry pred niekoľkými mesiacmi spomínala, že si možno niekoho privedie. Nepostrehol som však medzi nimi žiadne puto. Addie ho v podstate ignoruje.

Vlastne ignoruje všetkých. Po tých prvých pohľadoch, pri ktorých sa mi rozbúchalo srdce a zovrelo mi žalúdok, odo mňa zámerne odvracia zrak, vždy keď sa pokúsim upútať jej pozornosť.

Marcus práve hlasno vyklopkáva nejaký stupídny rytmus na okno auta. Deb naňho vrhne podráždený pohľad a snaží sa odbočiť na chichesterský obchvat.

„Mohli by sme si pustiť nejakú hudbu alebo niečo?“ opýta sa Marcus.

Viem, čo príde, skôr ako Addie niečo pustí. Len čo začujem prvé tóny, musím potlačiť úsmev. Konkrétny song nepoznám, ale americké country je nepochybne dosť výrazný žáner – stačí len zopár akordov a viete, že budete počúvať príbehy o nočných bozkoch na verande, výletoch do putík, dlhých cestách s peknou babou na sedadle spolujazdca. Addie a Deb zbožňujú country od tínedžerských čias. Ustavične som si preto Addie doberal, čo odo mňa bolo dosť pokrytecké, lebo v mojom playliste sú takmer výlučne piesne od Taylor Swift. Odvtedy nedokážem počúvať zvuky bendža bez toho, aby som nespomínal, ako Addie tancovala na song od Florida Georgia Line v mojej starej košeli, ako spievala Watching You spolu s Rodneym  Atkinsom v aute s otvorenými oknami, ako sa pomaly vyzliekala za tónov Body Like a Back Road.

„Možno nie túto,“ povie Addie a načiahne sa za mobilom.

„Mne sa páči! Nechaj ju,“ odvetí Deb a pridá hlasitosť.

„Čo to je, dopekla?“ vyhŕkne Marcus.

Sledujem, ako Addie pri jeho tóne vystrie plecia.

„Ryan Griffin,“ odvetí. „Song sa volá Wouda Left Me Too.“

Strhnem sa. Marcus vyprskne do smiechu.

„Ale čo?“ zatiahne. „Aj ja by som od seba odišiel?“

„Ten song je na playliste Country Gold,“ dodá Addie a na krku jej naskočia nerovnomerné ružovkasté fľaky. Vyzerajú ako lupienky. „A toto budeme počúvať ďalších osem hodín, takže si radšej rýchlo zvykni.“

Marcus otvorí dvere auta.

„Čo to...“

„Marcus, doboha...“

Na zadnom sedadle sa strhne mela. Marcus ma štuchne lakťom. Dvere sú odchýlené len na niekoľko centimetrov, ale autom sa preháňa vietor. Rodney sa nakláňa cezo mňa a snaží sa dočiahnuť na držadlo, aby ich mohol zatvoriť. Napokon sa k dverám načahuje zo päť rúk a škriabeme sa navzájom. Do tváre mi padajú Rodneyho mastné hnedé vlasy, nohu mám ktovieprečo vyloženú na Marcusovej...

„Pôjdem stopom!“ vykrikuje Marcus. Počujem adrenalín v jeho hlase – pocit vzrušenia spojený s tým, že urobil takú hlúposť. „Pustite ma! Nevydržím osem hodín! Vypnite to!“ Smeje sa aj vtedy, keď ho plesnem po ruke tak silno, až ma zaštípe dlaň.

„Si blázon!“ vyhŕkne Rodney. „Ideme takmer stovkou!“

Auto sa mykne. V spätnom zrkadle vidím Debine oči: sústredene ich prižmuruje a snaží sa udržať vo svojom pruhu. Po našej pravej strane sa mihajú autá v protismere s prijasnými prednými svetlami. Pred očami sa mi mihajú žiarivé žltobiele pásy.

Addie stopne pieseň. Marcus zatvorí dvere. Hudba je  vypnutá a cez dvere nefičí vietor, takže počuť každý zvuk v aute: Rodneyho namáhavý dych a zvuk, ktorý vydá sedadlo, keď sa oň Deb oprie. S prívalom adrenalínu spojeným s touto potýčkou príde aj prekvapivá túžba tresnúť Marcusa do nosa.

„Čo je to s tebou?“ zasyčím.

Marcus preglgne, úkosom na mňa pozrie a už na ňom vidím, že ho mrzí, ako sa správal. Som však taký podráždený, že sa tvárim, akoby som to nevidel. Po chvíli sa prinúti zasmiať.

„Chceme hudbu vhodnú na výlet!“ vyhlási. „Pusť nejakého Springsteena, dobre?“

Addie dlho mlčí.

„Deb,“ ozve sa napokon, „zastaň, prosím, na najbližšej čerpacej stanici.“

„Potrebuješ ísť na záchod?“ opýta sa Deb.

„Nie,“ odvetí Addie. „Musíme vysadiť Marcusa. Aby mohol ísť stopom, ako si želal.“

Znova pustí ten country song.

ADDIE

Hrozne dlho nie je po ceste žiadna čerpacia stanica, a keď napokon na jednu natrafíme, naozaj potrebujem ísť na záchod. A na čerstvý vzduch.

Zrazu mám pocit, akoby sme cestovali v tom najmenšom aute na svete.

„Naozaj tu Marcusa vysadíme?“ ozve sa spoza mňa ustarostený hlas.

Rýchlo kráčam krížom cez priestranstvo pred čerpacou stanicou smerom do budovy. Cieľom je ísť tak rýchlo, aby ma Dylan nedobehol a nemohol sa so mnou dať do reči. Odkedy sme všetci nastúpili do auta, darilo sa mi aspoň uhýbať pohľadom. Myslím, že je to udržateľný plán aj na ďalších vyše šesťsto kilometrov.

Rodney je síce nemotorný, ale pohybovať sa dokáže naozaj rýchlo. Obzriem sa naňho cez plece.

„Nie, pravdepodobne nie,“ odvetím. „Marcus má sklon dramatizovať. Treba ho zaraziť v zárodku, inak bude vymýšľať celý deň.“

„Odkiaľ ho poznáš?“

Rodney trocha pobehne a otvorí mi dvere. Zažmurkám. Je hrozne nešikovný. Pôsobí tak trocha ako puberťák, aj keď má určite aspoň tridsať.

„Predtým som chodila s Dylanom.“

Koniec ukážky

Table of Contents

TERAZ

DYLAN

ADDIE

DYLAN

ADDIE

VTEDY

TERAZ

VTEDY

TERAZ

VTEDY

TERAZ

VTEDY

TERAZ

VTEDY

TERAZ

VTEDY

TERAZ

VTEDY

TERAZ

VTEDY

TERAZ

VTEDY

TERAZ

NÁVRATY