Abych nezapomněl

Lukáš Prchal

Edice N

Úvod

Říká se, že novináři pořizují první verzi historie, vytvářejí její nejrychlejší záznam, popis i interpretaci. Nekončící pomíjivá snaha zorientovat se v tom, co se právě děje. V klidnějších dobách význam novinářské práce dovedeme snadno přehlédnout. Ale ve chvíli, kdy se doslova píše historie, je její první verze tím nejsilnějším magnetem – ať už jde o pandemii, nebo o válku.

Dvacátého čtvrtého února 2022 se historie skutečně začala psát. Probudili jsme se do jiného, nebezpečnějšího světa. První dny a týdny ruského útoku na Ukrajinu jsme prožívali společně – pocity ohrožení, nejistoty, obav a strachu, ale i nečekané sounáležitosti a touhy pomoci. A vedle toho stál takřka neukojitelný hlad po informacích, které by nám pomohly odhadnout, co nás asi čeká.

S odstupem času a s vědomím toho, co vše následovalo a „jak to dopadlo“, budou naše reakce vypadat určitě jinak. Méně syrově, méně nejistě, logičtěji a smysluplněji. Právě proto však bude užitečné připomínat si je v jejich bezprostřednosti a nepředvídatelnosti. Uvědomíme si díky tomu, jak malí a bezbranní jsme tváří v tvář velkým dějinám, a zároveň jak jimi navzdory očekávání dokážeme pohnout. Válka na Ukrajině je totiž především příběhem hrdinství, odvahy a obrovské obětavosti podceňovaných, kteří svým obdivuhodným příkladem a odhodláním dokázali strhnout velkou část světa.

Novináři v tom sehráli svou roli. V klidných časech riskují obvykle „jen“ svou důvěryhodnost, pověst či soukromí, ale ve válce je v sázce jejich zdraví i život. Nikdy jsem o své novinářské kolegy neměl větší starost než ve chvíli, kdy hned první den války odjížděli z Prahy na napadenou Ukrajinu, aby přinesli osobní svědectví o tom, co se tam odehrává, protože to je ta nejlepší zbraň proti konspiracím a dezinformacím. A nikdy jsem na ně nebyl hrdější.

Kolega z Deníku N, investigativní novinář Lukáš Prchal si v té době začal psát deníkové záznamy. Věcný, střízlivý a zasvěcený záznam dramatických okamžiků, po nichž už nikdy nic nebude takové jako dřív. Jsou cenné svou autenticitou, uchovávají to, čím jsme všichni museli projít. Číst ty poznámky jen o tři měsíce později znamená uvědomit si, jak rychle lidská mysl dovede zapomínat a vytěsňovat nepříjemné okamžiky. I to je pud sebezáchovy. Posláním novinařiny je naopak připomínat, abychom nezapomněli.

Jsem Lukášovi vděčný, že nám všem umožnil nezapomenout. Ve svém deníku složil hold svým kolegům i novinařině jako takové. Jsem vděčný Petře Procházkové, Dominice Píhové, Janu Moláčkovi a Michalu Tomešovi, kteří na Ukrajinu vyjeli a přivezli odtamtud mimořádně cenná svědectví. A speciální poděkování patří našemu jedinečnému fotografovi Gabrielu Kuchtovi, který strávil na Ukrajině v posledních týdnech nejvíce času. Jeho práce i v této knize mluví sama za sebe.

Nic z toho by nebylo možné bez zázemí celého Deníku N v čele s jeho šéfredaktorem Pavlem Tomáškem a za obětavé pomoci naší provozní ředitelky Evy Romancovové. A nic z toho by nebylo možné bez dlouhodobé podpory našich předplatitelů, kteří si uvědomují, jak velký význam má důvěryhodná, poctivá a skutečně nezávislá novinařina.

Děkuji vám za to.

Ján Simkanič, ředitel vydavatelství, 24. května 2022

Je podvečer 23. února

Právě jsem se rozhodl, že si začnu psát krátké zápisky o tom, co se děje. Přiměla mě k tomu informace, kterou mi řekl jeden člen vlády. Píšu ji kolegovi Honzovi Wirnitzerovi: „Nevypadá to dobře. Do 48 hodin prý nyní už skutečně začne plná invaze.“

Zdroj mi nechtěl říct, proč si to myslí. Informaci nelze ověřit, za chvíli predikci zveřejňují média. Klidně to může odpovídat, nikdo si není ničím úplně jistý, ale řeší se to už několik týdnů.

Včera mi volal ministr zahraničí Jan Lipavský, kterého jsem celý den sháněl. Dělali jsme rozhovor. Ministr se obává, že Putin zaútočí na Ukrajinu a celou Evropu čeká po osmdesáti letech znovu velká válka.

Prozatím musím končit – jdeme s mou snoubenkou Janey za kamarádem, který mi půjde za svědka. Vybíráme pozvánky na svatbu, v hlavě přitom pořád řeším blížící se konflikt.

Jdeme domů, náš pes Eskel je rád, že je tak dlouho venku. Doma v deset sedám k počítači a pracuji.

24. února

Probouzíme se do války. Část kolegů už dávno pracuje. Někteří jsou vzhůru od čtyř, kdy invaze začala. Připojuji se v půl sedmé. Rychle vstávám, dávám si kafe, krátkou sprchu.

Zjišťuji, jestli Zeman nechystá další kolaborační projev. Lidé z Hradu, kteří se mnou udržují kontakty, tvrdí, že prezident je přesvědčený, že jeho projev bude jasný a rozhodně ne proruský. Nakonec se to vážně stane – s kolegyní píšu článek o tom, co se od rána kolem Zemana dělo.

Probíhají protesty před ruskou ambasádou v Praze. Někdo na její zeď nastříkal červenou barvu. Informací z Ukrajiny a Ruska je záplava. Za den vydáme třicet autorských textů.

Snažím se sehnat českého velvyslance při NATO Jakuba Landovského. Mám se mu ozvat později odpoledne.

Rusové bombardují Hadí ostrov. Jeho třináct obránců z pohraniční stráže se stává hrdiny začínající války. Odmítli se vzdát s těmito slovy: „Ruská válečná lodi, jdi do prdele.“ Všichni jsou považovaní za mrtvé. K této památné události brzy vznikne poštovní známka.

V Česku zasedá Bezpečnostní rada státu, vláda a Sněmovna. Ukrajinský velvyslanec Jevhen Perebyjnis si vyslouží potlesk vestoje, hraje hymna jeho země.

Celý den řešíme, co musí NATO, EU a USA udělat, aby Putin invazi zastavil.

Zahraniční diplomat mi oznamuje zajímavou informaci: ve Světové bance končí šéfporadce ředitele. Rus Boris Lvin rezignoval na protest proti postupu svého státu.

Večer jdeme na pivo, musíme spláchnout ten hnusný den. Hospody jsou plné. Všichni mluví o válce.

Ještě mi volá Landovský. Mluvíme spolu neformálně. Rozhovor zatím dělat nebudeme, stejně je toho moc.

25. února

Vstávám v šest. Je pátek a pak víkend. Dlouho jsem se na něj těšil. Chtěl jsem jen ležet, číst si. Místo toho ale budu v práci.

V noci sice prošly tvrdé sankce proti Rusku, ale ne to zásadní – zákaz SWIFT. Proti byly Německo (později během dne změní názor), Itálie, Kypr a samozřejmě Maďarsko. Prezident Volodymyr Zelenskyj ráno v emotivním rozhovoru říká, že Ukrajina zůstala sama.

Proč jsme my na Západě nereagovali týdny dopředu? Čekalo se, že to přijde. Nikdo ale připravený není – měli jsme na to přitom čas od přepadení Krymu a východu Ukrajiny v roce 2014. Tyto otázky si klade řada lidí.

Kdy po silných a bolestivých sankcích sáhneme? Až Putin dobude Kyjev a Zelenského oběsí na futrech? Na poradě v redakci se ani my nemůžeme shodnout, jestli je reakce EU dostačující.

Vědecký redaktor Petr Koubský hlásí: „Nevidím své uplatnění jinde, vyvrátím hlavní dezinformace, které začaly kolovat. Odevzdám to dneska.“

Vracím se domů a venčím psa. Přicházejí zprávy o mnoha mrtvých.

Zelenskyj vyzývá k mobilizaci a povolává krajany, aby bránili svou zemi. Mluvím po telefonu s ukrajinským velvyslancem a píšu o tom.

Mám potvrzené informace od člověka z vedení policie, že chtějí zavírat dezinformační weby a že pro to na Nejvyšším státním zastupitelství připravují dokumenty. Hodlají stíhat lidi, kteří podporují Kreml a schvalují invazi. Po domluvě posílám otázky e-mailem. Odpověď je k ničemu, zatím nechtějí říct víc.

Později během dne se informace potvrdí. Dělám rozhovor s Ondřejem Filipem ze sdružení CZ.NIC, který o zablokování osmi serverů rozhodl. Jeho slova přesvědčivě nevysvětlují, z jakého důvodu to udělali. Jsem zvědavý, jestli to soudy po válce celé neshodí. Ani v následujících týdnech to stát pořádně nevysvětlí.

Zeman na zasedání hlav států NATO vyzval k odstřižení Ruska od SWIFT. Mnoho lidí jeho projev překvapil. Zaznívají názory, že to dělá, aby nezůstal se svými předchozími dlouholetými názory osamocen.

Jsem doma sám s Eskelem. Čtu zprávy. Venku fouká, zapadá slunce. Píše mi Janey. Ptá se, jestli zvládneme případně odjet do Londýna za její rodinou autem, pokud válka přijde do střední Evropy. Odpovědi se vyhýbám. Nevím, jak jí říct, že by v tom případě jela sama, protože bych nechtěl opustit Česko. Představa, že odejdu, mě děsí. Nechápu ale, proč to vážně řešíme, když se nic takového nestane.

26. února

Skoro celou noc jsem sledoval zprávy a pracoval. Spal jsem od půl jedné do tří.

Boje byly podle všech zpráv kruté. Nejhorší jsou zřejmě v Kyjevě. Spojené státy v noci Zelenskému nabídly, že ho s pomocí svých speciálů evakuují ze země. Odmítl to se slovy: „Potřebuji munici, ne odvoz.“

Po sedmé ráno z centra Kyjeva natočil video s pozdravem: „Dobré ránko všem.“ Herec a komik, který roky bavil Ukrajince a jemuž se po vítězství v prezidentských volbách hodně lidí (včetně mě) smálo, se stal během několika hodin uznávaným státníkem a velitelem. Není to aspoň trochu k smíchu?

Volá mi mluvčí Nejvyššího státního zastupitelství Petr Malý. Za hodinu prý vydají stanovisko, že schvalování invaze a podpora představitelů Kremlu mohou být trestným činem. Zajímal jsem se o to už včera. Zdroj od policie mi říká, že takové případy budou stíhat, i kdyby to nakonec soudy neuznaly. Nechtějí, aby se opakovalo to, co se dělo v roce 2014. Možná jsme se aspoň trochu poučili.

Rusko útočí na civilisty a civilní cíle. Nikdo z vlády mi nechce odpovědět, jestli vyhostíme ruského velvyslance. Moje otázky se dostávají k člověku z bezpečnostních složek: „Připravujeme tyhle kroky. Dejte nám čas, není to jednoduché.“ Po měsíci dojde jen k dílčímu kroku.

Kolegové Honza Moláček a Gabo Kuchta jsou na západě Ukrajiny. Jejich reportáž z nádraží ve Lvově, kde se loučí rodiny se svými manžely a otci, kteří míří do války, mě rozslzela.

Policie skutečně začíná zasahovat proti schvalovačům invaze. V Praze před ruskou ambasádou zatýká dva prokremelské aktivisty.

Rusové mají velké ztráty a podle informací USA nezabrali žádné důležité území ani větší město. Kde je Putin? Obyčejní Rusové nedostávají informace o tom, co se ve skutečnosti na Ukrajině děje. Myslí si, že jde o speciální operaci proti „nacistům“. Je bolestné sledovat, že tomu většina ruského národa věří.

Na východě Ukrajiny se ruský prezident podle tamních a zřejmě i amerických tajných služeb chystá odpálit špinavou bombu, která způsobuje radioaktivní zamoření. Rusové a samozvané republiky na Donbase z toho chtějí obvinit Kyjev. Všichni doufají, že to neudělají. Ukrajinci takto dopředu vypouštějí informace, které mají. Kdyby to nakonec Rusové udělali, mohou říct, že před tím varovali.

Spojené státy připravily nejtvrdší sankci: chtějí Rusku blokovat rezervy u centrální banky, které činí 643 miliard dolarů. Opatření by podle odborníků způsobilo krach rublu.

Ukrajinci ničí značení u silnic. Někdy u ukazatelů mění směry. Češi a Slováci dělali totéž v roce 1968, když v srpnu přitáhla sovětská vojska okupovat na další dvě dekády naši zemi.

27. února

Množí se dokumentace toho, jak ukrajinští civilisté zastavují ruské tanky jen svými těly. Na hranicích s Polskem a Slovenskem se hromadí desítky tisíc uprchlíků. Solidarita s nimi je zatím velká.

„V noci se stovky lidí tiskly k sobě, aby se zahřály. Z ukrajinské strany se nedá přejet. Pouštějí jen lidi, kteří mají za hranicemi odvoz. Muži musí zůstat,“ píše z místa naše reportérka Jana Ustohalová.

Alexandr Lukašenko potvrdil, že z běloruského území vypustili na Ukrajinu rakety. Tvrdí ale, že to byl „vynucený krok“. Ukrajinská armáda podle něj měla u hranic s Běloruskem raketové jednotky připravené udeřit na ruské pozice. Zvenku to vypadá, že se Lukašenko bojí.

Zelenskyj vyzval, aby kdokoli přijel bojovat za jejich zemi, protože Ukrajina brání celou Evropu a demokratický svět. Píšeme ministrům, jestli chystají kroky, které by Čechům umožnily bojovat za jiný stát. Nyní za to hrozí trestní stíhání. Členové vlády mlčí.

Stejně tak Putin. Kolují „zaručené“ informace, že je schovaný ve svém krytu na Urale. A že je nespokojený s vývojem války – očekával prý, že ji vyhraje za jeden až čtyři dny. Z povrchního sledování má člověk dojem, že Rusko prohrává. Boje ale pokračují, lidé umírají a vojska postupují. Konec je v nedohlednu.

Světu přeběhl mráz po zádech. Putin veřejně promluvil: „Nejenže západní země přijímají nepřátelské ekonomické sankce, ale západní lídři vůči naší zemi pronášejí agresivní vyjádření. Nařídil jsem převést další síly ruské armády do stavu bojové pohotovosti.“ Jde o přímou hrozbu použitím jaderných zbraní proti Západu. Je to zřejmě jen výhrůžka, ale i tak…

Hackeři z Anonymous vyhlásili Putinovi kybernetickou válku. Zdá se, že ruský prezident zůstal osamocen a spojil se proti němu celý svět. Je to ale složitější.

Osmadevadesátiletá Irina přežila ukrajinský hladomor uměle vyvolaný Sovětským svazem, Hitlera i druhou světovou válku. „Přežiju i Putina a jeho sarančata. Sláva Ukrajině!“ napsala žena na kus papíru, který její blízcí vyfotili a snímek vyvěsili na sociální sítě. Podobných povzbudivých příspěvků je internet plný.

Neinformovaní ruští vojáci, kterým došel na Ukrajině benzin v obrněnci, si šli říct o palivo na policejní stanici. Byli zatčeni. Stále častěji se ukazuje, že vojáci netuší, že je lidé nevítají.

Evropa od půlnoci zakazuje všechny lety z Ruska. USA i další země varují všechny své občany, ať opustí Rusko, dokud to jde. Moskvou vlastněná dezinformační a propagandistická média Sputnik a Russia Today nesmí do Evropského parlamentu.

Václavské náměstí se naplnilo lidmi. Probíhá jedna z největších demonstrací na podporu Ukrajiny. Velké protesty se odehrávají i ve Švýcarsku. Tamní prezident k večeru oznamuje, že země přestane být v tomto ohledu neutrální a v pondělí uvalí na Rusko sankce. Další zápis do historie.

28. února

Kyjev stojí. Rubl padá, a to na historické minimum. Podle odhadů bude během dneška každý Rus – od nemajetných po oligarchy – o polovinu chudší, než byl včera.

Zelenskyj oznámil, že podle jeho informací na Ukrajinu jede ruská soukromá armáda vagnerovci, aby ho zabila a Putin mohl dosadit svou loutkovou vládu.

Komunistu Zdeňka Ondráčka vyšetřuje policie kvůli podpoře Putina. Jestli jsme se z něčeho nepoučili, je to nenávist. Kolegyně Zdíša Pokorná líčí první zkušenosti: „Ochranka právě vyhodila z malého obchodu dva Rusy žijící v Česku. Do toho se moji ruští spolužáci ve škole potýkají s diskriminací z řad učitelů a některých spolužáků. Šikanu a nadávky si nezaslouží. Za ruskou invazi nemohou.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Abych nezapomněl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Úvod

2. Je podvečer 23. února

3. 24. února

4. 25. února

5. 26. února

6. 27. února

7. 28. února

8. 1. března

9. 2. března

10. 3. března

11. 4. března

12. 5. března

13. 6. března

14. 7. března

15. 8. března

16. 9. března

17. 10. března

18. 11. března

19. 12. března

20. 13. března

21. 14. března

22. 15. března

23. 16. března

24. 17. března

25. 18. března

26. 19. března

27. 20. března

28. 21. března

29. 22. března

30. 23. března

31. 24. března

32. 25. března

33. 26. března

34. 27. března

35. 28. března

36. 29. března

37. 30. března

38. 31. března

39. 1. dubna

40. 2. dubna

41. 3. dubna

42. 4. dubna

43. 5. dubna

44. 6. dubna

45. 7. dubna

46. 8. dubna

47. 9. dubna

48. 10. dubna

49. 11. dubna

50. 12. dubna

51. 13. dubna

52. 14. dubna

53. 15. dubna

54. 16. dubna

55. 17. dubna

56. 18. dubna

57. 19. dubna

58. 20. dubna

59. 21. dubna

60. 22. dubna

61. 23. dubna

62. 24. dubna

63. 25. dubna

64. 26. dubna

65. 27. dubna

66. 28. dubna

67. 29. dubna

68. 30. dubna

69. 1. května

70. 2. května

71. 3. května

72. 4. května

73. 5. května

74. 6. května

75. 7. května

76. 8. května

77. 9. května

78. Konec v nedohlednu

79. Atmosféra v Kyjevě houstla. Nikdo nevěděl, co přijde

80. Tolik síly na jednom místě jsem asi nikdy necítila

81. To, co jsem na Ukrajině viděl, mě naplnilo optimismem, že to Evropa zvládne

82. U jedné scény jsem zůstal úplně oněmělý

83. Věci proti lidské důstojnosti do článků nedávám, nejdu na dřeň

84. S tím, co jsem viděl, se vypořádám, až budu doma

85. Edice N