Prozařování OECD principů corporate governance do národních kodexů dobré správy obchodních korporací

Prozařování OECD principů corporate governance do národních kodexů dobré správy obchodních korporací

Ivana Štenglová

Bohumil Havel (eds.)

Vzor citace:

ŠTENGLOVÁ, I., HAVEL, B. (eds.) Prozařování OECD principů corporate governance do národních kodexů dobré správy obchodních korporací. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2022, 188 s.

Afiliace: Sborník je výsledkem mezinárodní konference „Prozařování OECD principů corporate governance (CG) do národních kodexů dobré správy obchodních korporací“ pořádané dne 9. 3. 2021 v rámci projektu Grantové agentury ČR reg. č. 19-24949S „Srovnání českého korporačního práva s OECD principy Corporate Governance jakožto mezinárodního standardu a vybranými evropskými jurisdikcemi.

https://www.ilaw.cas.cz/uvod/aktuality/prozarovani-online.html

© Doc. JUDr. Kristián Csach, PhD., LL.M.; prof. JUDr. Jan Dědič; doc. JUDr. Bohumil Havel, Ph.D.; Mgr. Jan Hraba; JUDr. Bc. Klára Hurychová, Ph.D.; JUDr. Jan Lasák, Ph.D., LL.M.; prof. Corrado Malberti, Ph.D., LL.M.; JUDr. František Púry, Ph.D.; doc. JUDr. Ivana Štenglová; Univ.-Ass. Mag. Matthäus Uitz, LL.B. (WU), 2022

ISBN 978-80-7676-326-5 (brož.)

ISBN 978-80-7676-327-2 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-328-9 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

Seznam autorů

Doc. JUDr. Kristián Csach, PhD., LL.M.

Právnická fakulta Trnavské univerzity v Trnavě, katedra občanského a obchodního práva

PRK Partners Bratislava, of counsel

prof. JUDr. Jan Dědič

Fakulta mezinárodních vztahů Vysoké školy ekonomické;

Kocián Šolc Balaštík, advokátní kancelář, s. r. o.

Mgr. Jan Hraba

Právnická fakulta Masarykovy univerzity;

HKR advokátní kancelář, s. r. o.

JUDr. Bc. Klára Hurychová, Ph.D.

Právnická fakulta Univerzity Karlovy, katedra obchodního práva

JUDr. Jan Lasák, Ph.D., LLM

Vysoká škola CEVRO Institut, z. ú.;

Kocián Šolc Balaštík, advokátní kancelář, s. r. o.

prof. Corrado Malberti, Ph.D., LL.M.

University of Trento, Faculty of Law

JUDr. František Púry, Ph.D.

Nejvyšší soud České republiky, předseda trestního kolegia

doc. JUDr. Ivana Štenglová

Vysoká škola CEVRO Institut, z. ú.

Univ.-Ass. Mag. Matthäus Uitz, LL.B. (WU)

Universität Wien, Institut für Zivilrecht

Seznam použitých zkratek[1]

ABGB

Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Obecný zákoník občanský)

AktG

Aktiengesetz (rakouský zákon o akciových společnostech)

AktRÄG

Aktienrechts-Änderungsgesetz (zákon o změně zákona o akciových společnostech)

B-VG

Bundes –Verfassungsgesetz (rakouský federální ústavní zákon)

CSR

Corporate Social Responsibility

Italian Corporate Governance Code / italský Kodex

Italský kodex správy a řízení společností

Kodex

Kodex správy a řízení společností ČR 2018

Metodické pokyny

Metodické pokyny OECD pro správu a řízení státem vlastněných společností

novela z. o. k.

zákon č. 33/2020 Sb., kterým se mění zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích), ve znění zákona č. 458/2016 Sb., a další související zákony

obč. zák. / občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

ÖCGK / Österreichischer Corporate Governance Kodex

Rakouský kodex správy a řízení společností

Principy

Principy správy a řízení společností OECD; tam, kde se termín „Principy“ používá bez uvedení roku vydání, jde o obecné použití či o poslední verzi

Rt

Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, část trestní

s. o. z. / slovenský občanský zákoník

zákon č. 40/1964 Zb., Občiansky zákonník

s. ob. z. / obchodní zákoník / slovenský obchodní zákoník

zákon č. 513/1991 Zb., Obchodný zákonník

StGB

Strafgesetzbuch (Trestní zákoník)

tr. zákoník / trestní zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

UGB

Unternehmensgesetzbuch (rakouský obchodní zákoník)

UWG

Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (rakouský zákon proti nekalé soutěži)

ÚHOS

Úřad pro ochranu hospodářské soutěže

z. o. k. / zákon o obchodních korporacích

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

z. p. k. t. / zákon o podnikání na kapitálovém trhu

zákon č. 256/2004 Sb., o podnikání na kapitálovém trhu

zák. o tr. odp. p. o.

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zák. práce / zákoník práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Mimochodem

Pořádat konferenci v tvrdé době covidové nebyla žádná slast, buď se nemohla konat, nebo jen hybridně či virtuálně, což u řady vystupujících vyvolávalo rozpaky až nechuť. Dnes je samozřejmě situace jiná, zvykli jsme si, ale v březnu roku 2021 tomu tak ještě ani zdaleka nebylo. Přesto, anebo snad právě proto a navzdory, jsme se nejen v rámci plnění našich grantových povinností, ale zejména se snahou aspoň s někým se potkat a slyšet jeho názory, o konferenci pokusili, byť trochu opožděně. Protože téma našeho grantu je „Prozařování OECD principů corporate governance do národních kodexů dobré správy obchodních korporací“, bylo od počátku zjevné, že směr konference bude mezioborový a internacionální, byť ne vše, co bylo na konferenci řečeno, se následně podařilo přetavit do písemného obsahu sborníku. Přesto máme za to, že výstupy pomohly nejen nám, ale i vystupujícím a doufáme, že rozšíří obzory čtenářům.

Jakkoliv dnes asi každý právník zná nebo zaslechl slova „corporate governance“, jedná se o velmi volatilní kategorii, která nabývá na obsahu a významu. Obsah řádné správy se dnes posouvá nejen např. při řízení veřejných akciových společností nebo regulovaných finančních institucí, ale rovněž přetéká do jiných sfér správy právnických osob (insolvency governance, foundation governance). Není nicméně od věci si připomenout, že moderní chápání corporate governance významně ovlivnily postupně modernizované OECD Principy corporate governance, a to ať již přímým vlivem na podobu národních regulací, nebo jako soft law ovlivňující jednotlivé národní, zpravidla nezávazné, corporate governance kodexy. Není, myslíme, od věci úvaha, že i foundation governance na teze a myšlenky OECD Principů corporate governance bude navazovat, byť třeba i jen ideově;[1] ostatně vidíme to i v současném českém diskursu, který nezřídka vykazuje (ne vždy promyšlené) tendence využívat pro správu spolků a fundací výdobytků ze světa práva kapitálových společností.

Ač se jeví corporate governance jako technika vládnutí, zdání klame. Každá řádná správa musí vyvěrat z filozofické a metodologické základny právnické osoby, což určuje rovněž míru volnosti společníků při vlastním nastavení budoucí správy obchodní korporace[2], a musí také reagovat na politické a sociální okolnosti konkrétní jurisdikce. Proto mělo a má smysl komparovat národní zkušenosti, a to zejména s blízkými si jurisdikcemi, což se na konferenci alespoň částečně povedlo.[3]

Sborník zrcadlí různé úhly pohledu, vždy však zohledňuje OECD standardy správy, ať již se autoři a autorky zaměřili na techniku odměňování, kontrolní mechanismy, využitelnost pravidel akciového práva pro správu společnosti s ručením omezeným, srovnání českého Kodexu řádné správy s Kodexem OECD nebo na trestní aspekty corporate governance. Domníváme se, že šíře všech těch pohledů plasticky zrcadlí dopad a obsah pravidel pro řádnou správu obchodních korporací, a došlo tak k naplnění onoho prozařování, ohledně kterého se stejně celý grant točí.

editoři

[1]  Srov. např. projekt Code of Best Practice Evropského nadačního centra (https://www.efc.be/about-the-efc/principles-of-good-practice/) nebo Swiss Foundation Code 2021 (https://philea.eu/the-swiss-foundation-code-sets-international-standards-for-good-foundation-governance/).

[2]  Na konferenci k tomuto tématu vystoupili B. Havel s V. Piherou – viz také jejich článek Hranice autonomie vůle v právu obchodních korporací (metodologické úvahy). Právník. 2022, v tisku.

[3]  K českým zkušenostem srov. HAVEL, B., LASÁK, J., PIHERA, V., ŠTENGLOVÁ, I. Czech Corporate Governance in the Light of its History and G20/OECD Corporate Governance Principles Influence. European Business Organization Law Review. Springer, 2022, v tisku.

Slovenské právo obchodních společností a Principy OECD pro správu a řízení společností[1]

Kristián Csach

1
Odraz Principů ve slovenském právu

Principy mají na Slovensku velmi omezenou odezvu. Hnací silou prosazování Principů je Středoevropská asociace správy a řízení společností (CECGA), která byla založena v roce 2004. Jejím cílem bylo přizpůsobit domácí kodex správy a řízení společností (součást burzovních pravidel) Principům. V roce 2016 přijala CECGA současný Kodex správy a řízení společností na Slovensku, který je primárně určen pro veřejně obchodované společnosti. Později byl doplněn Kodex správy a řízení státních podniků na Slovensku, který má stanovit zásady správy a řízení společností – dobré správy a řízení státních podniků na Slovensku.[2] Výše uvedené národní kodexy správy a řízení společností jsou téměř doslovným překladem Principů. Máme-li posoudit vliv Principů na právní úpravu soft-law, je nepochybně značný.

Kromě těchto činností měly Principy jen malý dopad na právní předpisy, judikaturu nebo doktrínu. Nedávné novely slovenského obchodního zákoníku inspiraci Principy nepřiznávají. Ani judikatura slovenských soudů neobsahuje žádný odkaz na Principy. Doktrína se Principy zabývá jen velmi okrajově, aniž by je aplikovala na výklad jednotlivých norem práva obchodních společností.[3] Principy nereflektuje ani legislativní záměr rekodifikace práva obchodních společností.[4]

Důvody mohou být různé – odlišné regulační prostředí a převaha uzavřených obchodních společností. Také vznik konfliktů v rámci obchodního práva je ve slovenském prostředí odlišný a konflikty mezi většinovým a menšinovým společníkem jsou častější než konflikty mezi společníky a zástupci společnosti.

2
Rozporuplný vývoj nejnovější slovenské judikatury

Principy představují správnou praxi správy a řízení společností se zaměřením na veřejně vlastněné společnosti nebo akciové společnosti obecně. Nicméně většina pravidel je vhodná i pro řízení společností v regulatorním prostředí vymezeném uzavřenými společnostmi. Příspěvek se zaměřuje na vybranou nedávnou judikaturu slovenského Nejvyššího soudu a konfrontuje ji s principy.

2.1
Právo společníka nechat se zastupovat zmocněncem

Podle Principů brání zákaz hlasování v zastoupení a požadavek osobní účasti na valné hromadě akcionářů při hlasování právům akcionářů. Principy doporučují, aby hlasování na základě plné moci bylo obecně akceptováno a aby se hlasovalo v souladu s pokyny zmocnitele.[5] Principy dále neupravují vnitřní vztahy mezi zmocněncem a zastoupeným. Konkrétně se týkají pouze profesionálních zástupců (poradců), kteří poskytují služby společnosti nebo mohou mít přímý hmotný zájem na společnosti nebo jejích konkurentech. Principy se zasazují o zavedení pravidel pro zmírnění takových střetů zájmů nebo jiných rizik souvisejících s jejich integritou.

Střet zájmů v situaci hlasování na základě plné moci se stal ústředním problémem nedávného případu, který projednával slovenský Nejvyšší soud. V tomto případě zmocněnec zastupující jediného společníka činil úkony, které mu umožnily získat podíl zastoupeného (self-dealing). Zmocněnec na základě poměrně nejasného zmocnění zastupoval společníka jako vlastníka podílu v případě převodu a zastupoval ho také v procesu rozhodování společnosti.

Podle § 22 odst. 2 s. o. z. nemůže být zástupcem osoba, jejíž zájmy jsou v rozporu se zájmy zastoupeného. Podle judikatury má porušení tohoto ustanovení za následek neplatnost právního úkonu učiněného v rozporu se zájmy.[6]

Podle nedávného rozhodnutí Nejvyššího soudu SR[7] se však ustanovení občanského zákoníku o zastoupení nevztahují na hlasování na valné hromadě, pokud zástupce jednal ve střetu zájmů se zastupovaným společníkem (v tomto případě jediným společníkem). Nejvyšší soud tak opět navázal na svou dřívější tezi, že usnesení valné hromady[8] nejsou právními úkony.

Vzhledem k tomu, že usnesení valné hromady není právním úkonem, nepoužijí se na posouzení neplatnosti usnesení valné hromady obecná ustanovení občanského zákoníku o neplatnosti právních úkonů. Z tohoto důvodu není přípustné přezkoumávat jeho neplatnost z důvodu střetu zájmů mezi zastoupeným a jeho zástupcem v případě, že zástupce jedná sám za sebe, a to za použití ustanovení § 22 odst. 2 s. o. z. ve spojení s § 39 s. o. z.[9]

Obchodní zákoník upravuje možnost společníka nechat se při výkonu svých práv zastupovat,[10] ale neobsahuje podrobnější úpravu tohoto zastoupení. Možnost aplikace pravidel zastoupení a konkrétně smluvního zastoupení v občanském zákoníku i na zastoupení společníka při hlasování na valné hromadě není právní doktríně neznámá. Někteří autoři bez dalšího komentáře uvádějí, že občanskoprávní pravidla smluvního zastoupení se vztahují i na zastoupení společníka při hlasování na valné hromadě společnosti s ručením omezeným.[11]

Podle již prezentovaného názoru autora se v zásadě uplatní pravidla slovenského občanského zákoníku o smluvním zastoupení, ale ne všechna.[12] Obecně nelze v doktríně identifikovat názor, který by byl v souladu s názorem naznačeným Nejvyšším soudem – že by se na zastupování na valné hromadě neuplatnila pravidla občanského práva o zastoupení. Pravidelně se autoři vyjadřují k tomu, zda se zvláštní pravidlo o zákazu střetu zájmů, § 22 odst. 2 s. o. z., vztahuje i na hlasování zmocněnce na valné hromadě. Na rozdíl od závěru ve výše citovaném rozsudku doktrína shodně uvádí, že zájmy zastoupeného společníka a zmocněnce nesmí být v rozporu, neboť platí § 22 odst. 2 s. o. z.[13]

Vyloučení členů dozorčí rady (a v případě společnosti s ručením omezeným také jednatelů) z okruhu oprávněných zástupců společníků je taky odůvodněno jejich střetem zájmů.[14] Skutečnost, že jsou ze zastupování společníků vyloučeni právě členové těchto orgánů, však neomezuje použitelnost pravidla o střetu zájmů na ostatní zástupce. Pouze se objasňuje, že členové těchto orgánů jsou jako potenciální zástupci sami o sobě ve střetu zájmů.

Rozsudek Nejvyššího soudu, který vyloučil aplikaci § 22 odst. 2 s. o. z. na hlasování v zastoupení na valné hromadě, tak sledoval pohled, který je v rozporu s převládajícím názorem v doktríně.

Vzhledem k podobným formulacím se zdá, že argumentace Nejvyššího soudu vychází z odůvodnění dřívějšího rozhodnutí vlivného Nejvyššího soudu ČR,[15] v němž se mimo jiné uvádí, že zastoupení pro hlasování na valné hromadě není zastoupením pro provedení právního úkonu (smluvní zastoupení), ale zastoupením pro výkon určitého subjektivního práva. Nejvyšší soud ČR však nevyloučil možnost aplikace pravidla občanského zákoníku o smluvním zastoupení na hlasování na valné hromadě na základě plné moci. I český soud nižší instance v projednávané věci sice striktně rozlišoval mezi plnou mocí k právnímu úkonu a plnou mocí k výkonu práva, ale dal najevo, že ustanovení občanského zákoníku o smluvním zastoupení a zejména pravidlo zakazující střet zájmů je třeba v zásadě aplikovat i na zastoupení k výkonu práva. Ani zjednodušený výklad rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR tedy nevylučuje aplikaci ustanovení o smluvním zastoupení na zastoupení na valné hromadě, ale týká se pouze rozsahu plné moci (společník nemůže udělit generální plnou moc, ale pouze speciální plnou moc pro zastoupení na valné hromadě)[16] a požadavku společného jednání zástupců. Následná česká judikatura rovněž potvrzuje, že pravidla o smluvním zastoupení se vztahují i na zastoupení na valné hromadě.[17] Rozhodnutí českých soudů tedy odrážejí myšlenku, že plná moc k hlasování na valné hromadě společníka není smluvním zastoupením k právním úkonům (ale k výkonu práva), ale nevylučují možnost aplikace ustanovení o smluvním zastoupení k právním úkonům.

Hlasování na shromáždění společníků je projevem vůle hlasujícího společníka nebo jeho zástupce, který se připisuje společníkovi. Musí splňovat podmínky platnosti, určitosti, právní způsobilosti atd. Na hlasování se pochopitelně nevztahují některá pravidla upravující právní úkony. To však neznamená, že se neuplatní žádná pravidla týkající se smluvního zastoupení, zastoupení obecně nebo právních úkonů. I kdybychom dospěli k závěru, že nejde o právní úkon, neocitli bychom se v právním vakuu. Museli bychom zvážit, zda se alespoň analogicky použijí pravidla týkající se právních úkonů a zastoupení, či nikoli.

V této věci měl Nejvyšší soud situaci ještě jednodušší, neboť nemusel posuzovat vztah mezi hlasováním jako projevem vůle a usnesením valné hromady jako výsledkem hlasování, ale pouze rozhodnutí jediného společníka. Rozhodnutí jediného společníka může být právním úkonem (pokud není pouhým vnitřním organizačním opatřením), stejně jako usnesení valné hromady. I když se nejedná o právní úkon, je otázkou, jaká ustanovení o právních úkonech se na něj vztahují.[18]

Tím Nejvyšší soud podstatně oslabil pravidla střetu zájmů pro hlasování na základě plné moci. Ve své podstatě se jedná o výklad, který by se měl vztahovat jak na uzavřené společnosti, tak na veřejně vlastněné společnosti. Právní konstrukce použitá Nejvyšším soudem totiž není založena na právním rámci, který by se omezoval na společnosti s ručením omezeným. Základ, z něhož vycházejí Principy, tak popírá a nepodporuje pravidla, která by umožňovala společníkovi spoléhat se na spravedlivý výkon hlasovacích práv zmocněncem.

2.2
Práva společníků na informace

Slovenská doktrína rozlišuje mezi právem na informace v širším smyslu společníků osobních společností a společností s ručením omezeným na jedné straně a právem na informace v užším smyslu společníka akciové společnosti na straně druhé. Vzhledem k praktické rozšířenosti společnosti s ručením omezeným je pochopitelné, že největší pozornost byla věnována právu na informace společníků v této právní formě obchodní společnosti.

Převažující právní názor byl dosud jednotný v tom, že společník společnosti s ručením omezeným může nahlížet do všech dokumentů společnosti,[19] resp. že právo společníka nahlížet do dokumentů společnosti nelze omezit či odepřít v rozsahu, ale lze pouze procesně upravit jeho výkon,[20] a že společník neztrácí právo na informace ani v případě zřízení dozorčí rady.[21]

Ani z předchozí judikatury Nejvyššího soudu nevyplývá žádné omezení rozsahu informací, které může společník společnosti s ručením omezeným od společnosti požadovat.[22] V judikatuře soudů nižších stupňů se rovněž setkáváme s názorem, že právo společníka nahlížet do dokladů společnosti podle § 122 odst. 2 s. ob. z. je věcně neomezené a zákon v tomto ani jiném svém ustanovení s ohledem na specifickou povahu dokladů společnosti nestanoví žádná omezení.[23] Společník nemůže vykonávat právo mala fide (zneužití práva společníka).

Nedávné rozhodnutí Nejvyššího soudu, které se dostalo do Sbírky stanovisek Nejvyššího soudu a rozhodnutí soudů Slovenské republiky (R 44/2019), se zásadním způsobem dotklo práva na informace společníka společnosti s ručením omezeným.

Nejvyšší soud nepřiznal právo na informace v plném rozsahu jednotlivým společníkům, ale fakultativně ustavené dozorčí radě bez ohledu na to, zda byla skutečně ustavena, a společníkům přiznal právo na informace pouze o nejdůležitějších záležitostech společnosti. Z rozdílu ve znění zákonné úpravy práva společníka na informace v § 122 odst. 3 s. ob. z.[24] a práva na informace členů dozorčí rady v § 138 odst. 2 s. ob. z.[25] Nejvyšší soud dovodil, že společník společnosti s ručením omezeným má menší rozsah práva na informace než dozorčí rada.

Podle Nejvyššího soudu je rozsah práva společníka na informace a nahlížení do dokumentů omezen na ty, které se týkají nejvýznamnějších úkonů a záležitostí společnosti souvisejících s řízením společnosti a významnějším majetkem a které mohou například ovlivnit likviditu společnosti a v konečném důsledku hodnotu podílu společníka nebo výši jeho podílu na zisku společnosti.

Nejvyšší soud navíc výslovně zmínil dvě omezení práva společníka na informace.

Za prvé, společník nemá právo požadovat informace (nebo přístup k dokumentům) týkající se každodenního chodu společnosti. Podle Nejvyššího soudu je tak třeba běžným chodem společnosti rozumět nejen obstarávání běžného spotřebního materiálu nebo běžné, každodenní úkony, k nimž dochází v rámci činnosti společnosti, ale také personální zajištění společnosti tak, aby vůbec mohla vykonávat svou činnost (tj. uzavírání pracovních smluv se zaměstnanci společnosti nebo udělování plných mocí právním zástupcům společnosti, které je opravňují jednat jménem společnosti).

Za druhé, společník nesmí zneužívat svého práva požadovat informace. Nejvyšší soud doplnil tuto samozřejmou hranici demonstrativním výčtem situací zneužití práva na informace:

- omezuje-li společnost při výkonu její činnosti,

- ukládá-li společnosti nepřiměřené povinnosti a

- požaduje-li společník, aby mu společnost byla povinna poskytnout kopie jednotlivých dokumentů společnosti.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu v podstatě znamená, že společníci nemohou účinně kontrolovat vedení společnosti, pokud společnost nemá zřízenou dozorčí radu, protože nemohou od členů vedení společnosti požadovat určité informace. Současně to znamená, že v konkrétní situaci nemusí mít společník přístup ke všem informacím, které potřebuje k uplatnění nároků společnosti vůči členům jejího vedení. Společník tak nemůže účinně chránit nejen svůj vlastní zájem, ale ani zájem společnosti.

Organizace společnosti s ručením omezeným nepředpokládá povinné zřízení dozorčí rady a ve společnosti s ručením omezeným není zřízení dozorčí rady prakticky potřeba, protože převažují společnosti s jediným společníkem. Navíc ve společnosti s ručením omezeným není dozorčí rada, ale každý společník oprávněn uplatňovat nároky vůči členům vedení společnosti, a proto by měl mít vždy právo na informace v širším smyslu.

Principy jsou založeny na prostředí správy a řízení společností institucionálně organizovaných subjektů vybavených orgány dohledu. Přesto doporučují poměrně široká informační práva pro společníky a považují je za zásadní pro řádný výkon společnických práv. Naproti tomu slovenská judikatura se jednoznačně přiklání k institucionálnímu modelu kontroly správy a řízení společností se silným postavením dozorčího orgánu, byť byl vytvořen pouze fakultativně.

3
Budoucí výzvy pro slovenské právo obchodních společností a kladné účinky Principů

Slovenské právo obchodních společností se v současné době nachází na křižovatce. Probíhající rekodifikace se chystá výrazně změnit regulační rámec pro správu a řízení společností. Bude konstruována především na pozadí převažujících uzavřených korporací, které nesloužily jako vzor pro Principy. Vzhledem k potřebě systematické konstrukce právní úpravy právnických osob a povaze zákonných pravidel nelze ani Principy považovat za textový vzor, který by se přejímal 1 : 1. Přesto mohou Principy sloužit jako vhodný přesvědčovací argument pro posílení práv a korekci závěrů nedávné judikatury. Jsou zvláště důležité v málo rozvinutých oblastech úpravy práva obchodních společností, konkrétně pro střety zájmů a význam práv společníků při řízení a kontrole společnosti.

[1]  Příspěvek je součástí projektu APVV-17-0562.

[2]  Viz CSACH, K., HAVEL, B. (eds). Správa a řízení společností s účastí státu. Praha: Wolters Kluwer, 2020.

[3]  OVEČKOVÁ, O., CSACH, K., ŽITŇANSKÁ, L. Obchodní právo 2. Obchodní společnost a družstvo. Bratislava: Wolters Kluwer SR, 2020, s. 50.

[4]  Legislativní záměr rekodifikace práva obchodních společností. Ministerstvo spravedlnosti Slovenské republiky, květen 2021.

[5]  Bod 5, s. 24.

[6]  Kritický rozbor judikatury týkající se neplatnosti právních úkonů porušujících § 22 odst. 2 s. o. z. viz TROJČÁKOVÁ, V. Následky konfliktu zájmů v občanském a obchodním právu. In HUSÁR, J., CSACH, K. (eds.) Konflikty zájmů v právech obchodních společností. Bratislava: Wolters Kluwer, 2018, s. 80–82.

[7]  Rozsudek Nejvyššího soudu SR ze dne 29. 4. 2021, sp. zn. 2 Obdo 30/2020.

[8]  Ačkoli v daném případě bylo přezkoumáváno rozhodnutí jediného společníka, a nikoli rozhodnutí shromáždění společníků jako kolektivního orgánu.

[9]  Bod 51 rozsudku Nejvyššího soudu SR ze dne 29. 4. 2021, sp. zn. 2 Obdo 30/2020.

[10]  Viz § 126, § 156 odst. 5 větu druhou a § 184 odst. 1 větu druhou a následující obchodního zákoníku.

[11]  PALA, R., FRINDRICH, J., PALOVÁ, I., MAJERIKOVÁ, M. in OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodní zákoník. Velký komentář. Zv. I. Bratislava: Wolters Kluwer, 2017, s. 901.

[12]  Například pravidla o dodatečném schválení zastupované osoby by se neměla použít. OVEČKOVÁ, O., CSACH, K., ŽITŇANSKÁ, L. Obchodní právo 2. Obchodní společnosti a družstva. Bratislava: Wolters Kluwer, 2020, s. 310.

[13]  BLAHA, M. in PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář k publikaci. 5. vyd. Bratislava: C. H. Beck, 2016, s. 550; PALA, R., FRINDRICH, J., PALOVÁ, I., MAJERIKOVÁ, M. in OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodní zákonník. Velký komentář. Zv. I. Bratislava: Wolters Kluwer, 2017, s. 902.

[14]  HUSÁR, J. in SUCHOŽA, J. a kol. Obchodní zákoník a související předpisy. Komentář. Bratislava: Eurounion, 2016, s. 402.

[15]  Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR ze dne 27. 11. 2002, sp. zn. 29 Odo 215/2002.

[16]  Kritický přehled tohoto názoru viz PALA, R., PALOVÁ, I., ŽITŇANSKÁ, L. in OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodní zákoník. Velký komentář. Zv. I. Bratislava: Wolters Kluwer, 2017, s. 1211.

[17]  Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR ze dne 25. 6. 2009, sp. zn. 29 Cdo 5297/2008.

[18]  Podrobněji viz OVEČKOVÁ, O., CSACH, K., ŽITŇANSKÁ, L. Obchodní právo 2. Obchodní společnost a družstvo. Bratislava: Wolters Kluwer, 2020, s. 315–318.

[19]  BLAHA, M. in PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář k publikaci. 5. vyd. Bratislava: C. H. Beck, 2016, s. 536. MAMOJKA, M. ml. Ekvivalence práv a povinností společníka ve společnosti s ručením omezeným. Bratislava: VEDA, 2008, s. 143.

[20]  PALA, R., FRINDRICH, J., PALOVÁ, I., MAJERIKOVÁ, M. in OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodní zákoník. Velký komentář. I. zv. Bratislava: Wolters Kluwer, 2017, s. 864.

[21]  Viz výše, s. 863 a 983.

[22]  Podle rozsudku Nejvyššího soudu SR ze dne 5. 4. 2002, sp. zn. 2 Obo 222/2001 (R 10/2003): „Každý společník má proto právo být informován o činnosti společnosti, včetně smluv, které uzavírá za účelem výkonu své činnosti, manažerské smlouvy a pracovní smlouvy nevyjímaje.“

[23]  Rozhodnutí Krajského soudu Nitra ze dne 16. 1. 2014, sp. zn. 26 Cob 86/2013. Krajský soud k tomu dodává: „Slovenská právní úprava neobsahuje žádné ustanovení, které by umožňovalo omezit právo společníka společnosti s ručením omezeným nahlížet do dokladů společnosti jako preventivní opatření založené na obavě, že by společník mohl takto získané informace využít k účelu, který je v rozporu se zájmy společnosti. [...] Dovolacímu soudu není známo žádné publikované rozhodnutí slovenských soudů, které by bylo v rozporu s výše uvedenými závěry...“

[24]  Podle čl. 122 odst. 3 s. ob. z. má společník „... právo požadovat [...] informace o záležitostech společnosti a nahlížet do dokumentů společnosti“.

[25]  Podle čl. 138 odst. 2 s. ob. z. má člen dozorčí rady (pozn. aut.: zvýraznění doplněno) „právo požadovat [...] informace a vysvětlení o všech záležitostech společnosti a nahlížet do všech obchodních a účetních knih a jiných dokladů společnosti“.

Slovak corporate law and OECD Principles of corporate governance[1]

Kristián Csach

1
Reflection of OECD Principles in Slovak law

The OECD Principles of corporate governance have very limited resonance in Slovakia. The driving force behind the promotion of the principles is the Central European Corporate Governance Association (CECGA), founded in 2004. Its aim was to adapt the domestic corporate governance code (part of the stock exchange rules) to the OECD principles. In 2016, CECGA adopted the current Corporate Governance Code in Slovakia, which is primarily aimed at publicly held corporations. Later, the Code of Corporate Governance of State-Owned Enterprises in Slovakia was added to establish corporate governance principles – good governance of state-owned enterprises in Slovakia.[2] The national corporate governance codes mentioned above are almost verbatim translations of the OECD principles. If we are to judge the impact of the OECD principles on soft-law regulation, it is undoubtedly substantial.

Beyond these activities, the OECD Principles have had little impact, either on hard-law legislation, case law or doctrine. Recent amendments to the Commercial Code do not acknowledge the inspiration of the OECD principles. Neither does the case law of the Slovak courts contain any reference to the OECD principles. The doctrine deals with the principles only very marginally, without applying them to the interpretation of individual rules of company law.[3] Nor does the legislative intent of the recodification of company law reflect the OECD Principles.[4]

The reasons can be manifold – a different regulatory environment and the prevalence of closed trading companies. Also, the emergence of conflicts within the framework of commercial law is different in the Slovak environment and conflicts between the majority and minority shareholder are more present than conflicts between shareholders and corporate agents.

2
Contradictory development of recent Slovak case law

OECD principles represent good practice of corporate governance with the focus on publicly held corporations or joint stock companies in general. Nonetheless, most of the principles are appropriate for the corporate governance of a regulatory environment defined by closed corporations as well. The paper focuses on some of the recent case law of the Slovak Supreme court and confronts it with the Principles.

2.1
The right of a shareholder to be represented by a proxy

According to the Principles, prohibitions on proxy voting and the requirement of personal attendance at general shareholder meetings to vote impede shareholders´ rights. The Principles recommend that voting by proxy be generally accepted and that proxies are voted in accordance with the direction of the proxy holder.[5] The Principles do not regulate any further the internal relationship between the proxy agent and the represented. They refer specifically only to professional representatives (advisers) who provide services to the company or may have a direct material interest in the company or its competitors. The Principles advocate the introduction of rules to mitigate such conflicts of interest or other risks related to their integrity.

Conflict of interests in a proxy voting situation become the central issue arose in a recent case heard by the Slovak Supreme court. In that case, a proxy representing the sole shareholder performed acts allowing him to acquire the share of the represented party (self-dealing). The proxy, based upon a rather unclear agency, represented the shareholder as the owner of the share in a transfer scenario and also represented him also in the corporate decision-making process.

Pursuant to Section 22(2) of the Slovak Civil Code, a person whose interests conflict with those of the represented person may not be a representative. According to case-law, a breach of this provision renders a legal act performed in a conflict of interests null and void.[6]

However, according to a recent decision of the Supreme Court,[7] the provisions on agency in Civil Code do not apply to voting at a shareholder assembly where the representative has acted in conflict of interest with the represented shareholder (in this case a sole shareholder). The Supreme Court once again followed its earlier thesis that resolutions of a shareholder assembly[8] are not legal acts.

As the resolution of the shareholder assembly is not a legal act, the general provisions of the Civil Code on the invalidity of legal acts shall not be applied to assess the invalidity of the resolution of the shareholder assembly. For that reason, it is not permissible to review its nullity on the ground of a conflict of interests between the represented party and his agent in the event of the representative's self-dealing, by applying the provisions of section 22(2) of the Civil Code in conjunction with section 39 of the Civil Code.[9]

The Commercial Code regulates the possibility for a shareholder to be represented in the exercise of his/her rights,[10] but does not contain a more detailed regulation of such representation. The possibility of applying the rules of representation and specifically contractual representation in the Civil Code also to the representation of a shareholder to vote at a shareholder assembly is not unknown to legal doctrine. Some authors state, without further comments, that civil law rules on contractual representation apply to the representation of a shareholder to vote at the shareholder assembly of a limited liability company.[11]

According to the author´s already presented opinion, the rules of the Civil Code on contractual representation will in principle apply, but not all of them.[12] In general, no view in the doctrine could be identified which would be in line with the view suggested by the Supreme court – that the civil law rules on representation would not apply to representation at a shareholder assembly. Regularly, the authors comment on whether the specific rule on the prohibition of conflict of interest, section 22(2) of the CC, also applies to the voting of a proxy at a shareholder assembly. In contrast to the conclusion in the judgment cited above, the doctrine unanimously states that the interests of the represented shareholder and the proxy must not conflict, as section 22(2) CC applies.[13]

Moreover, the exclusion of the members of the supervisory board (and in the case of a limited liability company also the managing directors) from the scope of eligible agents of shareholders is justified by their conflict of interest.[14] However, the fact that it is the members of these bodies, who are excluded from representation of shareholders, does not limit the applicability of the rule on conflict of interest to other representatives. It is merely made clear that the members of those bodies, as potential representatives, are per se in a conflict of interest.

Thus, the Supreme Court's judgment, which excluded the application of section 22(2) CC to proxy voting at a shareholder assembly followed a perspective, opposing to the prevailing view in the doctrine.

Due to similar wording, the reasoning of the Supreme Court seems to be based on the reasoning of an earlier decision of the much influential Czech Supreme Court,[15] which states, inter alia, that representation for voting at a shareholder assembly is not a representation for the performance of a legal act (contractual representation) but rather a representation for an exercise of a certain subjective right. However, the Czech Supreme Court did not exclude the possibility of applying the Civil Code rule on contractual representation to proxy voting at a shareholder assembly. Even the Czech lower instance court in the present case, while strictly distinguishing between a power of attorney for a legal act and a power of attorney for the exercise of a right, had made it clear that the provisions of the Civil Code on contractual representation and in particular the rule prohibiting conflicts of interest must also be applied in principle to a representation for the exercise of a right. Thus, even the simplified interpretation of the Czech Supreme Court's decision does not exclude the application of the provisions on contractual representation to representation at shareholder assembly, but refers only to the scope of the power of attorney (a shareholder cannot grant a general power of attorney, but only a special power of attorney for representation at a shareholder assembly)[16] and the requirement of joint action by the representatives. Subsequent Czech case law also confirms that the rules on contractual representation apply to representation at shareholder assembly.[17] Thus, the decisions of the Czech courts reflect the idea that a power of attorney to vote at a shareholder assembly is not a contractual representation to perform legal acts (but to exercise a right), but do not exclude the possibility of applying the provisions on contractual representation to perform legal acts.

Voting at a shareholder assembly is an expression of the will of the voting shareholder or representative, which is attributed to the shareholder. It must meet the conditions of validity, certainty, legal capacity, etc. Understandably, some rules regulating legal acts do not apply to voting. This does not mean that no rules relating to contractual representation, representation in general or legal acts do apply. Even if we were to conclude that there is no legal act, we would not be in a legal vacuum. We would have to consider whether, at least by analogy, the rules relating to legal transactions and to representation would apply or not.

In this situation, the Supreme Court had an even simpler situation, since it did not have to consider the relationship between the vote as an expression of will and the resolution of the shareholder assembly as the result of a vote, but only the decision of the sole shareholder. A resolution of the sole shareholder can be a legal act (if it is not merely an internal organisational measure), as can a resolution of a shareholder assembly. Even if it is not a legal act, it is questionable what provisions on legal acts apply to it.[18]

In doing so, the Supreme Court substantially weakened the conflict of interest rules for proxy voting. At its core, this is an interpretation that should apply to both close corporations and publicly held corporations. Indeed, the legal construction applied by the Supreme Court is not based on a legal framework that is limited to limited liability companies. The basis on which the OECD principles are based thus negates and does not support rules that would allow a shareholder to rely on the fair exercise of voting rights by an agent.

2.2
Shareholders' information rights

The Slovak doctrine distinguishes between the broad information right of shareholders in partnerships and limited liability companies on the one hand, and the narrow information right of a shareholder in a joint stock company on the other. Given the practical prevalence of the limited liability company, it is understandable that most attention has been paid to the information right of shareholders in this legal form of commercial company.

The prevailing legal opinion has so far been unanimous that a shareholder in a limited liability company may inspect all documents of the company,[19] or that the shareholder's right to inspect the company's documents cannot be limited or denied in scope, but can only be procedurally regulated in its exercise,[20] and that the shareholder does not lose the right to information even if a supervisory board is established.[21]

The previous case law of the Supreme Court has also not indicated any limitation of the scope of the information that a shareholder of a limited liability company may request from the company.[22] In the case law of the lower courts we also find the opinion that the right of a shareholder to inspect the company's documents under Section 122(2) of the Commercial Code is materially unlimited, and the law does not impose any limitations in this or any other of its provisions, taking into account the specific nature of the company's documents.[23] A shareholder cannot exercise the right mala fidae (misuse of the shareholder right).

A recent decision of the Supreme Court, reaching its way into the Collection of Opinions of the Supreme Court and Decisions of the Courts of the Slovak Republic (R 44/2019), has substantially affected the right to information of a shareholder of a limited liability company.

The Supreme Court did not grant the full scope of the information right to individual shareholders, but to the facultatively formed supervisory board, regardless of whether it was actually formed, and granted the shareholders only the information right on the most important matters of the company only. From the difference in the wording of the legislative regulation of the shareholder's right to information in Article 122(3) of the CCC^24 and the right to information of the members of the supervisory board in Article 138(2) of the CCC,25 the Supreme Court concluded that a member of a limited liability company has a lesser scope of the right of information than the supervisory board.

According to the Supreme Court, the scope of the shareholder's right to information and inspection of documents is limited to those which concern the most significant acts and matters of the company relating to the company's management and more significant assets, and which may, for example, affect the liquidity of the company and ultimately the value of the shareholder's shareholding or the amount of the shareholder's share of the company's profits.

Furthermore, the Supreme Court has expressly mentioned two limits to the shareholder's right to information.

First, a shareholder has no right to request information (or access to documents) relating to the day-to-day running of the company. According to the Supreme Court, the ordinary course of the company's business must thereby be understood to include not only the procurement of ordinary consumables or ordinary, day-to-day acts that occur in the course of the company's business, but also the staffing of the company so that it can carry on its business at all (i.e., the conclusion of employment contracts with the company's employees or the granting of powers of attorney to the company's attorneys authorizing them to act on the company's behalf).

Secondly, a shareholder must not abuse his right to request information. The Supreme Court supplemented this self-evident limit with a demonstrative list of situations of abuse of the information right

- if it restrains the company in the conduct of its business,

- if it imposes disproportionate obligations on the company and

- if the shareholder requests that the company be obliged to provide him with copies of individual company documents.

The Supreme Court's decision essentially means that the shareholders cannot effectively control the directors if the company does not have a supervisory board in place, because he cannot demand certain information from the directors. At the same time, this means that in a particular situation a shareholder may not have access to all the information he needs to pursue the company's claims against its directors. Thus, the shareholder cannot effectively protect not only his own interest but also the interest of the company.

The organisation of a limited liability company does not foresee the compulsory creation of a supervisory board and there is no practical need for the creation of a supervisory board in a limited liability company as the prevailing companies have a single shareholder. Moreover, in a limited liability company, it is not the supervisory board but each shareholder who is entitled to assert claims against the company's directors and therefore should always have a broad right of information.

The OECD principles are based on a corporate governance environment of institutionally organised entities, equipped with supervisory bodies. Nevertheless, they recommend relatively broad information rights for the shareholder and consider them essential for the proper exercise of shareholder´s rights. In contrast, Slovak case law clearly leans towards an institutional model of corporate governance control with a strong position of the supervisory body, although it was created only optionally.

3
Future challenges for Slovak corporate law and radiant effects of OECD principles

Slovak corporate law is currently at a crossroads. The ongoing recodification is about to significantly change the regulatory framework for corporate governance. It will be primarily construed on the background of prevailing closed corporations which did not served as a model for the Principles. Given the need for a systematic construction of the legal regulation of legal persons, and the nature of the statutory rules, even the OECD Principles cannot be regarded as a textual model to be adopted 1 : 1. Nonetheless, the OECD principles may serve as a suitable persuasive argument for strengthening rights and correcting the conclusions of recent case law. They are particularly relevant in the underdeveloped areas of company law regulation, namely to conflicts of interest and the importance of shareholders' rights in the management and control of the company.

[1]  The paper is part of the project APVV-17-0562.

[2]  See CSACH, K., HAVEL, B. (eds). Správa a řízení společností s účastí státu. Praha: Wolters Kluwer, 2020.

[3]  OVEČKOVÁ, O., CSACH, K., ŽITŇANSKÁ, L. Obchodní právo 2. Obchodní společnost a družstvo. Bratislava: Wolters Kluwer SR, 2020, p. 50.

[4]  Legislative intent of the recodification of company law. Ministry of Justice of the Slovak Republic, May 2021.

[5]  Point 5, p. 24.

[6]  For a critical analysis of the case law on nullity of legal acts violating section 22(2) Civil Code see TROJČÁKOVÁ, V. Následky konfliktu zájmů v občanském a obchodním právu. In HUSÁR, J., CSACH, K. (eds.) Konflikty zájmů v právech obchodních společností. Bratislava: Wolters Kluwer, 2018, pp. 80–82.

[7]  Supreme court judgement, file nr. 2 Obdo 30/2020 dated 29. 4. 2021.

[8]  Allthough the decision of a sole shareholder and not a decision of a shareholder assembly as a collective body was under scrutiny in the given case.

[9]  Para 51 of the Supreme court judgment file Nr. 2 Obdo 30/2020 dated 29. 4. 2021.

[10]  See section 126, section 156(5), second sentence and section 184(1), second sentence et seq. of the Commercial Code.

[11]  PALA, R., FRINDRICH, J., PALOVÁ, I., MAJERIKOVÁ, M. In OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodní zákoník. Velký komentář. Zv. I. Bratislava: Wolters Kluwer, 2017, p. 901.

[12]  For example, rules on additional approval of the represented person should not apply. OVEČKOVÁ, O., CSACH, K., ŽITŇANSKÁ, L. Obchodní právo 2. Obchodní společnosti a družstva. Bratislava: Wolters Kluwer, 2020, p. 310.

[13]  BLAHA, M. In PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář k publikaci. 5. vyd., p. 550; PALA, R., FRINDRICH, J., PALOVÁ, I., MAJERIKOVÁ, M. In OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodní zákonník. Velký komentář. Zv. I. Bratislava: Wolters Kluwer, 2017, p. 902.

[14]  HUSÁR, J. in SUCHOŽA, J. a kol. Obchodní zákoník a související předpisy. Komentář. Bratislava: Eurounion, 2016, p. 402.

[15]  Decision of the Czech Supreme court, file nr. 29 Odo 215/2002 dated 27. 11. 2002.

[16]  For a critical review of this opinion see PALA, R., PALOVÁ, I., ŽITŇANSKÁ, L. In OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodní zákoník. Velký komentář. Zv. I. Bratislava: Wolters Kluwer, 2017, p. 1211.

[17]  Decision of the Czech Supreme court, file nr. 29 Cdo 5297/2008, dated 25. 6. 2009.

[18]  For more detail see OVEČKOVÁ, O., CSACH, K., ŽITŇANSKÁ, L. Obchodní právo 2. Obchodní společnost a družstvo. Bratislava: Wolters Kluwer, 2020, pp. 315–318.

[19]  BLAHA, M. in PATAKYOVÁ, M. a kol. Obchodní zákoník. Komentář k publikaci. 5. vyd. Bratislava: C. H. Beck, 2016, p. 536. MAMOJKA, M. ml. Ekvivalence práv a povinností společníka ve společnosti s ručením omezeným. Bratislava: VEDA, 2008, p. 143.

[20]  PALA, R., FRINDRICH, J., PALOVÁ, I., MAJERIKOVÁ, M. in OVEČKOVÁ, O. a kol. Obchodní zákoník. Velký komentář. I. zv. Bratislava: Wolters Kluwer, 2017, p. 864.

[21]  See supra, p. 863 and p. 983.

[22]  According to the Supreme court judgment, file nr. 2 Obo 222/2001 dated 5. 4. 2002 (R 10/2003): „Each shareholder therefore has the right to be informed of the company's activities, including the contracts it enters into in order to carry out its activities, not excluding management contracts and employment agreements.“

[23]  The decision of the Regional court Nitra, file nr. 26 Cob 86/2013 dated 16. 1. 2014. The regional court adds: „The Slovak legislation does not contain any provision allowing to limit the right of a shareholder of a limited liability company to inspect the company's documents as a precautionary measure based on the fear that the shareholder might use the information obtained in this way for a purpose contrary to the company's interests. ... The Court of Appeal is not aware of any published decision of the Slovak courts to the contrary to the above conclusions.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prozařování OECD principů corporate governance do národních kodexů dobré správy obchodních korporací.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.