Poznámka nakladatele: V knize byly ponechány veškeré průvodní reálie včetně právních procedur viktoriánské Anglie v plném rozsahu. Krácením či převedením do moderního jazyka by tento text ztratil na autenticitě.

Originally published in the English language

by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

Irish Peacock and Scarlet Marquess © Merlin Holland 2003

Translation © Dina Podzimková, 2022

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2022

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Photos: Wikimedia Commons – public domain

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-467-3 (e-pub)

ISBN 978-80-7593-468-0 (mobi)

Proces s oscarem wildem

Merlin Holland je vnukem Oscara Wilda. Pracuje jako novinář a více než dvacet let se věnuje zkoumání života svého dědečka. Ve vydavatelství Fourth Estate mu vyšla také kniha The Wilde Album a soubor dopisů The Complete Letters of Oscar Wilde, který redigoval společně s Rupertem Hart-Davisem.

Více informací o Merlinu Hollandovi naleznete na adrese www.4thestate.com/merlinholland.

Johnovi s vděčností a láskou

Obsah

PŘEDMLUVA

ÚVOD

ŘÍZENÍ U MAGISTRÁTNÍHO SOUDU V GREAT MARLBOROUGH STREET PŘED SOUDCEM, VÁŽENÝM PANEM R. M. NEWTONEM
2. BŘEZNA 1895

ŘÍZENÍ U MAGISTRÁTNÍHO SOUDU V GREAT MARLBOROUGH STREET PŘED VÁŽENÝM PANEM R. M. NEWTONEM (SOUDCEM)
9. BŘEZNA 1895

ŘÍZENÍ PŘED ÚSTŘEDNÍM TRESTNÍM SOUDEM OLD BAILEY PŘED SOUDCEM COLLINSEM A POROTOU
3.–5. DUBNA 1895

PRVNÍ DEN RÁNO

PRVNÍ DEN ODPOLEDNE

DRUHÝ DEN DOPOLEDNE

DRUHÝ DEN ODPOLEDNE

TŘETÍ DEN RÁNO

PŘÍLOHA A

PŘÍLOHA B

POZNÁMKY

LITERATURA A RUKOPISNÉ ZDROJE

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

Žaloba pro nactiutrhání má sloužit k obnově dobré pověsti a vyvrácení zlovolných pomluv, aby příslušná strana sporu odešla od soudu bez poskvrnky. Všichni, kdo o takovém procesu uvažují, by však měli být varováni, že ti, kdo se do něj pustí, z něj mnohdy vyjdou s pošramocenou pověstí a ve třech dobře známých případech dotyční skončili dokonce ve vězení. Pro Jonathana Aitkena, Jeffreyho Archera i nejslavnějšího z trojice Oscara Wilda vedla od bran soudního dvora přímá cesta do žaláře.

A skutečně – v krocích, které Wilda dovedly od žaloby proti markýzi z Queensberry až na nucené práce, je jakási strašlivá nevyhnutelnost. Wildovo chování v trojici po sobě jdoucích soudních procesů působí jako záměrné cvičení v sebedestrukci. Veřejné drama začalo tím, že Queensberry zanechal v klubu Albemarle lístek adresovaný „Oscaru Wildovi, který vystupuje jako sodomita [sic]“. (Je zajímavé sledovat, jakými obměnami toto slovo v průběhu řízení prošlo; Edward Carson, který prováděl Wildův křížový výslech, označil Huysmansův román Naruby za „sodomitskou“ knihu.) Rozumný člověk by na tuto poznámku reagoval tak, jak Wildovi radila většina jeho přátel, tedy roztrhal by ji a pustil z hlavy. Pustit se místo toho do občanského soudního řízení pro trestně stíhatelnou pomluvu (jde o starobylý postup, jehož naposledy pozoruhodně využil sir James Goldsmith proti časopisu Private Eye; podobných řízení se zpravidla ujímá koruna, což se stalo i ve Wildově případě) znamenalo cestu ke katastrofě. Obvinění nezbytně vyžadovalo obhajobu v podobě vysvětlení činu. Od té chvíle nebyl souzen spisovatelův protivník markýz z Queensberry, ale samotný Wilde, který se tím vystavil útokům ve všech možných podobách. Zde žádná Queensberryho pravidla neexistovala.[1]

Chování Oscarovy manželky Constance se v průběhu těchto otřesných událostí nedalo nic vytknout. Wilde byl oddaný a milující otec, i když svým synům Vyvyanovi a Cyrilu Hollandovým odkázal život plný skrývání a hanby. Vyvyanův syn Merlin Holland v knize, která výrazně prohlubuje naše povědomí o soudních procesech jeho dědečka, vyplnil řadu prázdných míst z díla Montgomeryho Hydea z edice „Notable British Trials“. Dnes tak můžeme znovu prožít výjimečné drama, v němž došlo k zastavení řízení s Queensberrym, a sledovat velkého divadelního tvůrce Wilda, jak se v černém svrchníku elegantně naklání přes zábradlí svědecké lavice a odpovídá krásnými slovy, z nichž některá se mu měla stát osudnými: i když si vzletnými větami vyslouží potlesk publika, urputná vytrvalost Edwarda Carsona, který vede křížový výslech, ho neúprosně směřuje k branám kriminálu.

Kniha Merlina Hollanda poprvé přetiskuje další části křížového výslechu. Nyní tak známe Carsonův názor na Huysmansovu „sodomitskou“ knihu a dostává se nám kompletního vylíčení této fascinující výměny názorů. Kromě toho máme také v úplnosti k dispozici důkazy předložené soudu i Carsonovu vynikající úvodní řeč obhajoby. Úplný záznam tohoto tragického soudního řízení bude ku prospěchu nejen budoucím historikům a badatelům, ale nám všem, pro které je Oscar Wilde, tento mimořádně nadaný, neodolatelný a sebezničující génius, předmětem lásky, obdivu i fascinace.

Dodatek trestního zákona, který zakazoval nemravné chování, ale nešlo v něm o přímý pohlavní styk mezi muži, na jehož základě byl Wilde nakonec odsouzen, byl přijat jen asi deset let předtím a právem si získal přezdívku „vyděračova charta“. Wilde se v následných soudních procesech musel vyrovnat s důkazy, které pro účely prvního sporu shromáždili Queensberryho obhájci. Šlo v nich převážně o omezené sexuální aktivity s řadou svolných mladých prostitutů a kolem celého řízení se vznášel těžký oblak vydírání. (Ukazuje se, že Wildův advokát jeden takový výmluvný vyděračský dopis nemoudře zařadil mezi důkazy, přestože o něm obhajoba vůbec nevěděla.) Množství důkazů proti Wildovi bylo zdrcující – čehož si musel být vědom, už když svému právnímu zástupci na počátku říkal, že Queensberryho tvrzení jsou zcela nepravdivá.

Wilde měl sklon skutečnost, že onoho osudného odpoledne (jak později přiznal) svému právníkovi lhal, dávat za vinu Bosiemu, který se svým surovým a výstředním otcem toužil svést boj na život a na smrt. Jak říká Merlin Holland, všichni bychom se Oscara rádi zeptali: „Proč jsi to, pro všechno na světě, udělal?“ Šlo o další případ postaršího muže, jehož zničila posedlost mladým milencem? Měl snad pocit, že je pro něj jeho obrovský úspěch již dále nesnesitelný, takže ho chtěl rozmetat v trosky? Lákala ho nebezpečnost té lži a domníval se, že mu to projde? Nebo to byl, jak se domnívám já, zmatený a laskavý muž, který si myslel – jako bychom si dnes pomysleli my – že neudělal nic špatného a že se v těchto obtížích může spolehnout na svůj neodolatelný šarm a nadání nalézat chytré odpovědi na záludné otázky? Pokud to tak bylo, pak se šeredně zmýlil.

O Oscaru Wildovi se vypráví jeden příběh, který bychom si podle mého měli pamatovat. Když zemřel otec jeho přítelkyně Heleny Sickertové, její matka – neutěšitelná a hluboce zasažená žalem – se zavřela ve svém pokoji a prohlašovala, že nechce nikoho vidět. Wilde za nimi přišel na návštěvu a trval na tom, že za matkou zajde, přiměl ji, aby mu otevřela dveře. Uplynula hodina, pak dvě a Helena čekala na nevyhnutelné slzy a požadavky, aby ji nechali na pokoji. Pak zaslechla neuvěřitelný zvuk; její matka se smála. Wilde ji pobavil, potěšil, dal jí pocítit, že život stále stojí za to. V tomto i mnoha dalších případech prokázal, že šarm dokáže divy.

U soudu Old Bailey ale nic takového nakonec nesvedl. Možná se díky němu porota v prvním procesu neshodla; poté ho ale, ve chvíli, kdy by snad každý milosrdný žalobce či ministr vnitra musel rozhodnout, že už toho vytrpěl dost, nechal těžce na holičkách a Wilde byl odsouzen.

Soudce Wills při vynesení absurdního verdiktu dvou let nucených prací prohlásil, že lidé, kteří si počínají jako Oscar Wilde, „ztratili veškerý pocit studu“. Tento muž, který rozhodoval o případech vražd i znásilnění, s plnou vážností tvrdil, že Wildův čin „je to nejhorší, co kdy soudil“.

V ulicích kolem Old Bailey po vyhlášení rozsudku a trestu tančily prostitutky a oslavovaly tento triumf heterosexuality. Pravda se ukázala, pro britskou justici to ale i tak byl ostudný den.

John Mortimer

listopad 2002

ÚVOD

Vzpomínám si, jak jsem koncem padesátých let, když mi bylo patnáct, našel ve skříni složku plnou novinových výstřižků, která měla zjevně zůstat utajena. Můj otec Vyvyan ji popsal v cyrilici, což byl svérázný zvyk, jehož používal převážně ve chvílích, kdy si zapisoval poznámky na veřejnosti a chtěl ostatním lidem zabránit, aby si je přečetli. V tomto případě měl ale zcela opačný účinek než ten zamýšlený. Moje zvědavost se probudila, a tak jsem složku prošel a zjistil jsem, že všechny výstřižky spojuje jediné téma – homosexualita. Byla tam nechvalně známá soudní řízení s Johnem Gielgudem, lordem Montaguem a Peterem Wildebloodem; Wolfendenova zpráva a homofobní úvodníky v bulvárním tisku, které varovaly před uvolněním zákonů s tím, že nutně povede k epidemii této „neřesti“; a uprostřed všeho toho moralizování byl do debaty nevyhnutelně zatažen chudák Oscar. Zpětně bych řekl, že cyrilice tu nepředstavovala ani tak chabý pokus o utajení, ale spíše Vyvyanovo popření faktu, že se o toto téma zajímal; byla to koneckonců právě Oscarova homosexualita, která mému otci obrátila dětství vzhůru nohama, takže tento zájem byl spíše melancholickou fascinací něčím, co ho do určité míry ovlivňovalo po většinu jeho života. Můj otec zemřel v roce 1967 a skutečnost, že zákon, na jehož základě byl Oscar Wilde uvězněn, byl zrušen teprve tři měsíce před jeho smrtí, nutí k zamyšlení.

Sám jsem tu složku vedl ještě dalších třicet let a přidával do ní výstřižky, kde již nešlo o věznění, ale spíše o předsudky, a také o další prvek, který se mi zdál prakticky stejně důležitý – právní spory pro pomluvu, do nichž byli zapleteni vysoce postavení lidé. Když jsem si ji nedávno prohlížel, nijak mě nepřekvapilo zjištění, jak málo se toho za sto let v případech, kdy se sláva, sex, pýcha a pomluvy promíchají v opojný koktejl lidské slabosti, změnilo. Výsledek je pro přihlížející stejně tak předvídatelně fascinující, jako je bez výjimky katastrofální pro jeho účastníky.

Oscar Wilde začal vlastní verzi této opojné směsi připravovat v roce 1891, když se seznámil s lordem Alfredem Douglasem.[2] „Bosiemu“ Douglasovi, třetímu synovi markýze z Queensberry, bylo jednadvacet a studoval v Oxfordu na někdejší Wildově koleji Magdalen. Ve Wildově londýnském domě na Tite Street je seznámil společný přítel Lionel Johnson, který byl spolu s Douglasem ve Winchesteru a nyní studoval v Oxfordu. Trojici spojoval zájem o poezii a Douglas, který pár měsíců předtím četl Obraz Doriana Graye, toužil poznat jeho autora, který byl již v té době kontroverzní a veřejnosti dobře známou osobností literárního světa. Později popisoval, že při návštěvě šlo o „běžnou výměnu zdvořilostních frází. Wilde byl velice příjemný společník a hodně mluvil a udělal na mě velký dojem. A před odchodem mě pozval, abych s ním povečeřel či poobědval v jeho klubu, a já jeho pozvání přijal.“[3]

Johnson později tohoto seznámení trpce litoval, protože Oscar s Bosiem si očividně okamžitě padli do oka a Johnson brzy pocítil, že jeho vlastní vztah s Oscarem – byť nikdy nebyl nijak vášnivý či tělesný – zřetelně ochladl. To mohlo jen sotva někoho překvapit. Bosie byl přitažlivý, ba dokonce krásný mladík, nikterak špatný básník a syn markýze, což jeho kouzlo ještě umocňovalo. Při jejich druhém setkání o několik dnů později v klubu Albemarle mu Oscar věnoval zvláštní výtisk Doriana Graye s věnováním „Alfredu Douglasovi od přítele, který tuto knihu napsal. Oscar. Červenec 1891“. Od tohoto okamžiku se líčení dalšího rozvoje jejich přátelství u obou aktérů liší. Bosie tvrdil, že se setkávali často a že na něj Oscar „dotíral“, čemuž on šest měsíců odolával, až mu nakonec podlehl;[4] Oscar naproti tomu říkal, že během osmnácti měsíců po prvním setkání se s Bosiem viděl jen čtyřikrát a jejich vztah se začal rozvíjet, až když ho Bosie požádal o pomoc s vyplacením jakýchsi vyděračů. To Oscar zařídil prostřednictvím svého dlouholetého přítele, advokáta sira George Lewise.[5] Ať už je pravda jakákoli, zhruba od května 1892 se Oscarova náklonnost k Bosiemu rychle změnila v poblouznění, které se příliš neobtěžovalo s diskrétností na veřejnosti. Bosieho zase okouzlil Wildův šarm a kouzelná povaha jeho mluvy a krátce nato již byli nerozluční. Wilde měl díky tomu, že se v únoru toho roku dočkal svého prvního divadelního úspěchu s Vějířem lady Windermerové, velmi slušné příjmy z honorářů (asi 70 liber týdně, což je v přepočtu na dnešní hodnotu měny asi 4000–5000 liber) a velká část z nich šla na výdaje na extravagantní zábavu pro mladého šlechtice. Tato pravda na něj dosti drsně dopadla poté, co byl v roce 1895 uvězněn a zbankrotoval. Když musel konkurznímu správci sdělit detaily o svých příjmech a výdajích, zjistil, že mezi podzimem 1892 a datem svého uvěznění utratil společně s Douglasem přes 5000 liber.

Co si o tomto „přátelství“ myslela Oscarova manželka Constance, to se můžeme jen domýšlet. Oscar, stejně jako mnoho viktoriánských manželů, měl ve zvyku trávit hodně času v mužské společnosti, k níž v jeho případě patřili pohlední mladí muži s vášní pro umění a zejména pro poezii. Constance by našla jen málo důvodů k obavám; ve skutečnosti by se možná cítila pozorností věnovanou úspěšnému manželovi nepřímo polichocena. Že by se mohl dopouštět nevěry homosexuální povahy by ji nejspíš ani nenapadlo. Na podzim 1892, když byla s oběma dětmi v Torquay, strávili Oscar a Bosie deset dní v městečku Cromer v Norfolku. Bosie během této doby onemocněl a Constance se v dopise tázala manžela, jestli si přeje, aby přijela a pomohla mu s ošetřováním.[6] Bosie také pravidelně večeřel v Tite Street a Constance mu podle jeho slov asi rok po jeho seznámení s Oscarem řekla, že ho má ze všech Oscarových přátel nejraději. Později ji s dojemnou přesností vylíčil ve své autobiografii.[7]

Otevřený vztah mezi Bosiem a o šestnáct let starším mužem se nelíbil mladíkovu otci, „ječícímu šarlatovému markýzi“, jak ho nazval Oscar. Markýz svůj nesouhlas vyjádřil v dopise synovi nedlouho po začátku vztahu, jeho tón byl ale spíše starostlivý a laskavý než urážlivý. Douglas ho v odpovědi žádal, aby se do toho nevměšoval. Poté se všichni tři v listopadu 1892 náhodou setkali v Café Royal, poobědvali pospolu a Oscar si, jak se dalo očekávat, markýze získal – do té míry, že dotyčný o dva dny později synovi napsal, že mu Wilde připadá okouzlující a chytrý a že ho nepřekvapuje, že si ho Bosie tak oblíbil.[8]

Tento stav věcí ale neměl dlouhého trvání. Zvěsti o Wildově soukromí spolu s tím, že se Queensberry od sira George Lewise doslechl o incidentu s vyděrači, ho přiměly znovu přejít do útoku. Začal se proti synovu přátelství s Wildem co nejdůrazněji vymezovat a pohrozil, že Bosiemu přestane vyplácet rentu, pokud s tím okamžitě neskoncuje. Když Bosie odmítl, Queensberry se rozzuřil a začal oba muže sledovat po londýnských hotelech a restauracích, které navštěvovali, a vyhrožoval, že pokud je najde pohromadě, vyvolá veřejný skandál. Situace se ještě zhoršila v létě 1893, kdy Queensberry začal podezřívat svého nejstaršího syna lorda Drumlanriga, že udržuje homosexuální poměr s ministrem zahraničí lordem Roseberym.

Ke konci roku 1893 si intenzita vztahu mezi Wildem a Douglasem začala vybírat daň i na samotném Wildovi. Douglas v červenci opustil Oxford, aniž získal titul, srpen strávil překladem Wildovy divadelní hry Salomé do angličtiny (z Wildovy strany šlo spíše o gesto s cílem mladíka zaměstnat než o projev důvěry v Bosieho překladatelské schopnosti) a vedl „bezcílný, nešťastný a absurdní“ život.[9] Wilde napsal lady Queensberryové a přesvědčil ji, aby syna poslala na čtyři měsíce do Egypta. Po jeho návratu koncem března 1894 s Oscarem opět obědvali v Café Royal, když tu dovnitř vstoupil markýz. Jako minule se nechal přesvědčit, aby se k nim připojil, a rozešli se v přátelském duchu. Bylo to krátkodobé příměří. 1. dubna Queensberry Wilda v dopise adresovaném Bosiemu víceméně obvinil ze sodomie a následující smršť dopisů a telegramů byla zjevným signálem – jemuž musel autor Queensberryho pravidel rozumět až příliš dobře –, že od této chvíle se nebude jednat v rukavičkách. Na konci června se Queensberry objevil ve Wildově domě na Tite Street v doprovodu profesionálního boxera, a i když Wilda přímo neobvinil z nemístného chování se svým synem, řekl mu: „Vypadáte na to a tváříte se tak, což se tomu vyrovná.“ Přísahal také, že pokud Wilda znovu spatří ve veřejné restauraci ve společnosti svého syna, pak od něj spisovatel dostane výprask. Wildova proslulá odpověď na tuto hrozbu neprozrazuje ani špetku strachu: „Nevím, co říkají Queensberryho pravidla, ale pravidla Oscara Wilda velí střílet na potkání.“ Vyprovodil Queensberryho ze dveří a svému sluhovi nařídil, aby markýze již nikdy nevpouštěl do domu. Kromě toho se obrátil na sira George Lewise, aby mu poradil, jak může předejít dalším výhrůžkám z Queensberryho strany, ke svému znepokojení ale zjistil, že Queensberry si právníkovy služby již zajistil pro sebe.

O čtyři měsíce později, 18. října, zemřel po údajné nehodě při střelbě Queensberryho dědic Drumlanrig, zasvěcení ale měli za to, že šlo o sebevraždu. Bylo tu podezření, že ho někdo vydíral kvůli vztahu s Roseberym, který se mezitím stal premiérem. Queensberry, který již kvůli domnělé pohromě homosexuality ztratil jednoho syna, byl odhodlán nenechat záležitost Oscara a Bosieho v klidu a měl v plánu vyvolat 14. února 1895 na premiéře hry Jak je důležité míti Filipa v Divadle Svatého Jakuba rozruch s groteskní kyticí ze zeleniny. Wilde, kterého na to upozornil někdo z jeho přátel, informoval policii a markýzi byl odepřen vstup. 18. února, tedy pár dnů poté, Queensberry Wildovi v jeho klubu zanechal navštívenku s urážlivým textem: „Oscaru Wildovi, který vystupuje jako sodomita [sic]“.

Wilde do Albemarlu zavítal až o deset dnů později a převzal vizitku od vrátného. Z hotelu Avondale, kde byl ubytován, okamžitě napsal svému blízkému příteli Robertu Rossovi:

Nejdražší Bobbie, od chvíle, kdy jsme se setkali, se něco přihodilo. Bosieho otec mi v klubu zanechal navštívenku s ohavnými slovy. Nedovedu si představit nic jiného než kriminální žalobu. Připadá mi, že mi tento muž úplně zničil život. Slonovinová věž je pod útokem čehosi špinavého. Můj život je rozlitý na písku. Nevím, co mám dělat. Kdybys sem mohl dnes večer v půl dvanácté přijít, tak to prosím udělej. Kazím ti život, když neustále vyžaduji tvou lásku a laskavost. Bosieho jsem požádal, aby přišel zítra.[10]

V tomto okamžiku se v odvíjející se tragédii začíná vynořovat jedno z mnoha jejích „co by kdyby“. Ross byl téměř jistě někdy kolem roku 1887 Wildovým prvním homosexuálním milencem, a přestože ho – po několika jiných – z výsluní Oscarovy náklonnosti vytlačil Bosie, zůstal spisovatelovým blízkým přítelem a důvěrníkem. To, že se Wilde obrátil nejprve na Rosse, a nikoli na Douglase, je příznačné. Věděl, že i pokud se podle Rossovy rady nezařídí, může se spolehnout na jeho úsudek, a kdyby měli příležitost věc v klidu prodiskutovat, možná by došli k závěru, že to nejlepší, co mohou s Queensberryho navštívenkou udělat, je roztrhat ji. Douglas byl ovšem ve chvíli, kdy Ross dorazil, již v hotelu. S Douglasem lačnícím po boji tedy není nijak obtížné si představit, jaký postoj musel Wilde nejspíš zaujmout k tomuto poslednímu aktu agrese ze strany jeho otce, o němž Queensberry později mluvil jako o „nastražené pasti“.

Vzhledem k tomu, že Lewis již zastupoval Queensberryho, seznámil Robbie Ross v létě předcházejícího roku Wilda s vlastním právníkem Charlesem Humphreysem a právě za ním Oscar zamířil po incidentu v divadle s cílem markýzovi soudně zamezit v kontaktu. Podobný akt nenesl prakticky žádné nebezpečí, Humphreys však nedokázal zaměstnance divadla přesvědčit, aby mu poskytli potřebné svědectví, a ve stejný den, kdy Wilde ve svém klubu obdržel markýzovu navštívenku, spisovateli napsal:

Litujeme, že nemůžeme splnit vaše pokyny a vznést žalobu na markýze z Queensberry za jeho výhrůžné a urážlivé chování vůči Vám, k němuž došlo 14. září v Divadle Svatého Jakuba, jelikož jsme se při prošetřování případu setkali s všemožnými obstrukcemi ze strany ředitele divadla pana George Alexandera a jeho zaměstnanců, kteří odmítají být jakkoli nápomocni ve vaší snaze o soudní postih lorda Queensberryho a bez jejichž svědectví a výpovědí nedoporučujeme pustit se do soudního řízení. Vy osobně samozřejmě nemůžete svědčit o tom, k čemu došlo za vašimi zády, o čemž nemáte žádné osobní povědomí nad rámec informací od dalších osob, které vás o urážlivých hrozbách a chování jeho lordstva informovaly.

Kdyby byl lord Queensberry dostal příležitost své výhrůžky uskutečnit, měl byste k zahájení řízení proti němu dostatek důvodů, nyní vám ale můžeme nabídnout jedinou útěchu, a to že někdo, kdo vás pronásleduje tak vytrvale jako lord Queensberry, Vám pravděpodobně dříve či později poskytne další příležitost, abyste se domáhal ochrany zákona, a v takovém případě Vám rádi poskytneme veškerou pomoc, která je v našich silách, abychom ho dostali před soud a tím zajistili, že Vám do budoucna dopřeje klidu.

Jsme, vážený pane, s pozdravem

C. O. Humphreys, Son, & Kershaw[11]

Přimět Queensberryho k zachovávání klidu byla jedna věc, ale žalovat ho pro trestně stíhatelnou pomluvu bylo něco naprosto jiného, a zdá se velice nepravděpodobné, že by něco takového navrhl obvykle opatrný Robbie.[12] Naproti tomu Bosie – i když jisté věci později v životě popíral – vždy přijímal část odpovědnosti za to, co se dělo dál. V článku, který napsal v srpnu 1895 pro Mercure de France, jenž ale na Oscarovu žádost nebyl zveřejněn, přiznává, že Oscara k žalobě vybízel.[13]

Další ironii do příběhu vnáší sám Wilde, který měl původně 28. února opustit Londýn. V té době ale vězel již hluboko v dluzích (ve dnech předtím mu byly doručeny soudní příkazy k úhradě 400 liber) a neměl na zaplacení hotelového účtu.

Kdybych byl mohl opustit hotel Avondale, byl bych v ten osudný pátek [1. března] – místo toho, že jsem v Humphreysově pracovně ochable odsouhlasil vlastní zkázu – spokojený a svobodný ve Francii, daleko od Tebe a Tvého otce, nevěděl bych nic o té nechutné vizitce a byl bych lhostejný vůči Tvým dopisům. Lidé z hotelu mi ale nedovolili odjet. Ty jsi u mě bydlel deset dnů, a nakonec sis dokonce k mému velkému a jistě uznáš, že oprávněnému rozhořčení přivedl společníka, který u mě bydlel také; můj účet za těch deset dnů činil téměř 140 liber. Majitel prohlásil, že nemůže dovolit, aby má zavazadla opustila hotel, dokud celý účet nezaplatím. Právě to mě zdrželo v Londýně. Nebýt účtu za hotel, byl bych již ve čtvrtek ráno odjel do Paříže.[14]

Ráno poté, co se mu navštívenka dostala do rukou, se Wilde v doprovodu Rosse a Douglase vydal za Humphreysem. Advokát se Wilda zeptal, zda je na obvinění ze sodomie něco pravdy, a Wilde odpověděl, že nikoli, ale že nemá peníze na ohromné výdaje spojené se soudním řízením. V tom mu do řeči skočil Douglas s tím, že jeho rodina ráda potřebné náklady uhradí, protože všichni již příliš dlouho trpí otcovým iracionálním a hrubým chováním. Humphreys pak Wilda doprovodil k soudnímu dvoru v ulici Great Marlborough, kde požádal o vydání zatykače, a následujícího dne byl Queensberry zatčen.

Markýze v soudních věcech zastupoval sir George Lewis, který požádal o týdenní odklad, zčásti kvůli konzultaci s klientem a ke zvážení celé záležitosti, ale také proto, aby nemusel stanout proti Wildovi, s nímž ho pojilo patnáctileté přátelství. Instrukce byly předány mladému Charlesi Russellovi, který se na radu svého otce, lorda nejvyššího soudce, rozhodl přizvat Edwarda Carsona. Ten se s Wildem setkal na Trinity College v Dublinu, celou věc nesl s nelibostí a původně se odmítl případu ujmout. Jeho předmět byl ohavný; Queensberry se hájil na základě jediného spisovatelova dopisu Douglasovi a toho, co se doslechl o Wildově soukromém životě. Navíc šlo o choulostivý případ, protože bylo pravděpodobné, že pokud advokát dosáhne klientova ospravedlnění, zničí tím život mladému člověku, jehož se Queensberry formálně snažil chránit.

Soukromí detektivové, které najali Russell s Queensberrym, mezitím začali pronikat pod povrch londýnské homosexuální scény a zaměřovali se na drby, z nichž by v případě jejich pravdivosti vyplývalo, že Wilde jako sodomita nejen vystupuje, ale že jím skutečně je. Russell se poté s novými instrukcemi vrátil ke Carsonovi, jehož taková tvrzení o Wildovi šokovala, a protože se stále nedokázal rozhodnout, obrátil se o radu k bývalému kancléři lordu Halsburymu. Jeho doporučení bylo prosté: „Nejdůležitější je dosáhnout spravedlnosti a věřím, že právě vy to dokážete nejlépe.“ Carson tedy pověření přijal a zastoupil Queensberryho u odročeného soudního slyšení 9. března. Říká se, že do poslední chvíle zvažoval, zda nemá klientovi doporučit, aby uznal svou vinu, ale rozmyslel si to poté, co zjistil, že Russell objevil Charlese Parkera, jednoho z prodejných mladíků, jehož svědectví mělo být ve všech třech následujících procesech klíčové.[15]

Soudní síň byla zaplněná do posledního místa výhradně pánským publikem, včetně přinejmenším třiceti novinářů. Veškerá místa k stání byla plná a Wilde, stylově oblečený do dlouhého tmavomodrého svrchníku se sametovým lemováním a s bílou květinou v knoflíkové dírce, přijel na místo v kočáru taženém párem koní s kočím a lokajem. Doprovázeli ho Alfred Douglas a jeho starší bratr Percy. Jakmile se soudce usadil, všiml si Douglase a přikázal mu opustit soudní síň. Bosie se dotkl Oscarovy paže, jako by ho žádal, aby zasáhl, ale Oscar nereagoval a soudní zřízenec Bosieho vyvedl. Pak byl na lavici obžalovaných předvolán Queensberry, soudce ale okamžitě nařídil, aby ho usadili v méně ponižující pozici u stolu jeho advokáta a řízení bylo zahájeno.

V této knize přetiskujeme před textem celého procesu u soudu Old Bailey doslovný záznam toho, co se událo v předběžném líčení, neboť v jeho průběhu došlo ke čtyřem významným incidentům. Wilde zahájil svůj výslech humornou poznámkou, za což si od soudce vysloužil ostré pokárání. Humphreys se pokusil prosadit jako důkaz Queensberryho dopisy dalším členům rodiny a naznačoval při tom, že se v nich mluví o „vysoce postavených osobnostech“ (včetně Roseberyho). Krátce poté soudce vyzval Humphreyse a Carsona k soukromé poradě, o níž se musíme domnívat, že se zabývala právě obsahem těchto dopisů, o kterých od té chvíle již nepadla zmínka. Carson musel jako zkušený královský soudní rada dobře vědět, že Wilda u magistrátního soudu nemůže podrobit křížovému výslechu ohledně pravdivosti pomluvy, přesto se mu snažil klást dotazy o povaze jeho vztahu s Douglasem, aby tak poukázal na důvody, které Queensberryho vedly k jeho jednání. Soudce rychle zasáhl, slova ale již padla a tisk si toho pochopitelně povšiml. Na konci slyšení byl Queensberryho případ předán k příštímu zasedání soudu Old Bailey.

Charles Russell se nyní pustil do prověřování stop ohledně Wildova soukromého života. Využíval k tomu služeb někdejšího policejního detektiva pana Littlechilda, jehož úspěchy byly jen omezené, dokud mu Charles Brookfield nezprostředkoval kontakt s jistou prostitutkou. Brookfield byl herec a dramatik a Wildův divadelní úspěch mu byl již nějakou dobu trnem v oku. V inkriminovanou dobu hrál menší roli v Ideálním manželovi. Ve vlastní muzikálové frašce z roku 1892 The Poet and the Puppets zparodoval Vějíř lady Windermerové a dopálilo ho, když Wilde na jeho hru reagoval s pobavenou tolerancí. Zmíněná prostitutka Littlechildovi poskytla adresu Alfreda Taylora, který Wilda seznamoval s mladými muži, a i když se Taylor už nějaký čas předtím odstěhoval, nerozvážně po sobě na místě zanechal krabici s dokumenty, kterou jeho bytná předala detektivovi.[16] Důkazů, na kterých mohli Queensberryho právníci vystavět silnou obhajobu, v ní byl dostatek – v Londýně nalezli Freda Atkinse, Alfreda Wooda, Sydneyho Mavora a Ernesta Scarfa a sepsali jejich výpovědi, v kasárnách královského dělostřelectva v Doveru pak udělali to samé s Charlesem Parkerem. Díky rekonstrukci toho, co bylo známo o Wildově životě během léta 1893, mohli vyslechnout ředitele hotelu, kde Wilde s Douglasem pobývali, než se odebrali do domku v Goringu, vychovatelku Wildových dětí, a dokonce i poslíčka ze Savoye, který se mezitím přestěhoval do Calais.[17] Našli si také vyděrače Allena a Cliburna, kteří se skrývali v Broadstairs.

Navzdory tomu se Oscar a Bosie rozhodli, že si dopřejí týden v Monte Carlu. Nálada byla, přinejmenším na Douglasově straně, euforická. „Dnes jsem viděl Humphreyse,“ napsal svému bratrovi Percymu 11. března, tedy den před odjezdem. „Řekl mi, že všechno je báječné a že je zašlapeme do země.“[18] Ve chvíli, kdy měl Wilde, jak později napsal v De profundis, „zůstat v Londýně, vyhledávat moudré rady a v klidu uvažovat o té příšerné pasti, do které jsem se nechal chytit“, to byl akt čirého šílenství. Navíc možná právě to Russellovy agenty navedlo na stopu poslíčka ze Savoye, s nímž se Oscar a Bosie cestou na jih Francie setkali. A nehledě na mrhání časem, peníze, které vynaložili na cestu a prohráli za stoly v kasinu a které měly sloužit na úhradu narůstajících nákladů na soudní řízení. Douglas dal ráno v den Queensberryho zatčení podle vlastních slov Wildovi veškeré peníze, které měl v bance, tedy nějakých 360 liber, a jeho matka a bratr Percy se nabídli, že ponesou náklady na právníky. Wilde již předtím Humphreysovi zaplatil 150 guinejí a advokát ho po návratu z Monte Carla požádal o další peníze předtím, než přizve obhájce. Oscar musel podle Bosieho dokonce prodat části majetku, aby získal 800 liber a zabránil soudním vykonavatelům svých věřitelů vstoupit do jeho domu.[19]

Oním přizvaným právníkem byl bývalý nejvyšší státní zástupce sir Edward Clarke, jehož pověst ve významných případech té doby byla jedinečná, a to zejména v „bakaratové“ kauze pomluvy, kdy neohroženě vyslýchal samotného prince z Walesu. Clarke byl mužem s nejvyšší morální integritou a Wildovi položil stejnou otázku jako Humphreys, totiž zda to, z čeho jej Queensberry osočuje, skutečně nemá ani nikdy nemělo žádné opodstatnění. Wilde i tentokrát prohlásil, že jeho obvinění jsou naprosto nepravdivá a nepodložená. Douglas, který Wilda do advokátní kanceláře doprovázel a který v oné době již celou záležitost považoval za „naši věc“, vždy tvrdil, že mu Clarke přislíbil, že ho postaví na stanoviště svědků, aby mohl vypovídat o charakteru svého otce, což ovšem Clarke po celý svůj život popíral.[20] Douglas také přesvědčil ke svědectví svého bratra Percyho, krátce předtím se ale doslechl, že Percyho právní zástupce se staví rozhodně proti. Jejich svědectví, jak musel Clarke velice dobře vědět, by pro vyvrácení pomluvy byla stejně irelevantní – a dokonce i nepřípustná.

Jak se blížilo datum procesu, měli Wildovi přátelé z žaloby na Queensberryho, kterou považovali za čiré bláznovství, stále větší obavy. Frank Harris vzpomínal, jak za ním Wilde zašel a během návštěvy ho požádal, zda je ochoten dosvědčit, že Dorian Gray není nemravná kniha. Harris přisvědčil, ale varoval spisovatele, že žádná porota v Anglii nevynese rozsudek proti otci, který se snaží chránit svého syna, a řekl Wildovi, aby si to nechal přes noc projít hlavou. Následujícího dne se setkali znovu v Café Royal. Harris tam obědval s Bernardem Shawem, jenž byl stejného názoru, a ten pak oba o chvíli později zopakovali, když za nimi dorazil Douglas. „Takové rady ukazují, že vůbec nejste Oscarovi přátelé,“ vykřikl Bosie a vyřítil se pryč následován po chvíli Oscarem, který řekl nepřesvědčivě: „Ne, Franku, není to přátelské.“[21] George Alexander se Wilda zeptal, proč se z kauzy nestáhl a neodjel do zahraničí. „Všichni chtějí, abych vyrazil za hranice,“ zněla jeho odpověď. „Zrovna jsem v zahraničí byl. A teď jsem zase doma. Člověk nemůže pořád jezdit za hranice, pokud není misionář. Nebo obchodní cestující, což je ve výsledku to samé.“[22] Den nebo dva před začátkem soudu se Wildovi dostalo důrazného upozornění, jak se věci mají, když dostal do rukou vyjádření k žalobě Queensberryho (viz příloha A). Ten spisovatele obviňoval z nemravnosti a homosexuálních sklonů v jeho publikovaném díle, zejména pak v Obrazu Doriana Graye, jmenoval ale také patnáct případů hrubých přestupků proti mravnosti s mladými muži, které by – pokud by se prokázaly – musely vést nejen ke Queensberryho osvobození, ale prakticky nevyhnutelně také ke spisovatelově zatčení.

Ráno 3. dubna 1895 se Wilde vydal ze svého domu v Tite Street k Hlavnímu trestnímu soudu. Cestoval tam v pronajatém kočáře taženém párem koní, který ho vyšel na 2 libry 5 šilinků a 6 centů za to, co bylo později na účtence v nezamýšlené ironii označeno jako „dlouhý den“. Jednání mělo začít v 10:30, ale v deset již soudní dvůr praskal ve švech:

Jako první přišli advokáti. Bez výjimky měli na sobě paruky a taláry, částečně na důkaz významu této události, zčásti snad proto, aby se pojistili proti nepříhodné možnosti, že nebudou vpuštěni do sálu. Nevcházeli [jako] jednotliví špioni, ale s celými bataliony. A nakolik jim bylo dovoleno, zmocnili se veškerých sedadel, která se zdála být schopna je pojmout. Seděli na místech pro právní zástupce, pro advokáty, pro svědky, pro soudní zřízence a s výjimkou soudcovského stolce seděli na všech ostatních židlích, které dokázali obsadit. A když byla všechna místa plná, zůstali stát, sevřený šik výřečných mužů v šedých parukách a černých talárech, v uličkách mezi sedadly a v prostoru, kudy přicházel soud. Jedinými vážnými soupeři advokátů byli novináři. Reportéři se nacházeli ve veškerém prostoru, který neobsadili advokáti bez pověření... A těch pár zbývajících míst, která nezabrali žurnalisté, zaplnil dychtivý dav přihlížejících, kteří se mezi sebou strkali a kterým se podařilo – způsobem, o němž se bylo možné jen neuváženě dohadovat – přesvědčit strážné, aby je vpustili dovnitř. Úplně shora pak dolů na zápasící dav pod sebou shlížela veřejnost.[23]

Jako první dorazil Queensberry, a to nikoli ve formálním oděvu, ale v loveckém, v barvě cambridgeské modři. Se zrzavými licousy a povislým spodním rtem ani zdaleka nevypadal aristokraticky. O pár minut později se objevil Wilde, protlačil se davem ke stolu advokátů a dal se do živého hovoru se sirem Edwardem Clarkem. Tvářil se vážně a neprojevoval sklon k lehkomyslnosti, který byl tak patrný u magistrátního soudu. Límec se stojáčkem a černá kravata sepnutá špendlíkem s diamanty a safíry a nápadná nepřítomnost květiny v klopě kabátu jeho vážnost jen podtrhovaly. Než byl Queensberry povolán, stál pouhý metr nebo dva od Wilda, jeho lesklé nové světle hnědé rukavice esteticky kontrastovaly s elegantním šedým semišem jeho protivníka. „Jeho lordstvo působilo staře, pohuble a vyčerpaně; pan Wilde byl veliký, uvolněný a pitoreskní,“ poznamenal Sun.

Sir Edward Clarke jednání zahájil popisem Wildovy kariéry, jeho rodinného života a literárního úspěchu. Ve snaze předvídat a odvrátit možnou linii Carsonova útoku poté předložil jeden z Wildových dopisů Douglasovi, který patřil k těm více kompromitujícím a o němž předpokládal, že o něm Carson ví. Ukázalo se ovšem, že Carson o listu vůbec nevěděl (tato skutečnost je v tomto textu odhalena poprvé – viz str. 336). Byla to první z několika taktických chyb, jichž se Clarke dopustil. Výslech vlastního svědka, který trval hodinu a pět minut, proběhl k jeho spokojenosti. Wildovo vystupování, když si „téměř hověl na svědecké lavici“, bylo podle Evening News sebejisté a spisovatel si chvílemi dovolil nahodilé náznaky humoru, když události líčil v duchu anekdot u večeře, v Morning nicméně poznamenali, že „jeho afektované způsoby vedly k tomu, že jeho odpovědi bylo občas obtížné zachytit“. Markýz, který odmítl židli, v prostoru pro obžalovaného stál se založenýma rukama, spodním rtem neustále přejížděl po horním a na Wilda pohlížel s výrazem vrcholného pohrdání, k němuž se chvílemi přidávalo zlostné mumlání.

Poté zahájil křížový výslech silně nachlazený Carson.

Pan Wilde si opřel paže o zábradlí svědecké lavice, rukavice mu ladně spadaly z elegantních rukou, zatímco s úsměvem čelil obhájci lorda Queensberryho. Stejně dobře by se mohl usmívat na věšák. „Uvedl jste, že je vám třicet devět let. Já tvrdím, že je vám přes čtyřicet.“ Znělo to přímě, téměř brutálně a dal se z toho vyčíst styl toho, co mělo následovat. Byl to strhující souboj. Carsonovu bílou, úzkou a inteligentní tvář paruka změnila v ostře řezaný reliéf. Když se rozzlobí, bere na sebe nehybnost posmrtné masky. Je nesmírně rozvážný, ale když chce na něco poukázat, vyhrkne a nenechá se přerušit. Když se mu nedostane odpovědi, kterou očekává, odmlčí se; podívá se k soudní stolici, na porotu, pohlédne na diváky. Pak pozvedne hlas slovy: „Žádám vás, pane...“ Když se naopak domnívá, že zabodoval, vrhne na mladšího muže nesmírně zachmuřený úsměv; podívá se na soudce a na svého klienta. Jeho sebeovládání je dokonalé... Svědek, ať už je jeho pozice jakkoli dobrá, je proti němu během křížového výslechu jako dřevo proti železu. Divákovi, který o okolnostech případu nic neví, připadá, že má svědka v hrsti jako chlapec chrousta připíchnutého na špendlíku.[24]

Lhát hned zkraje o vlastním věku nebyl dobrý začátek, pak ale Carson k Wildově radosti obrátil pozornost k jeho vztahu s Douglasem. Tady nebylo proti čemu se hájit, veškeré důkazy byly nepřímé. Poté se Carson Wilda dotázal na epigramy, kterými přispěl do vydání oxfordského studentského časopisu The Chameleon. Ve stejném čísle vyšel i příběh „Kněz a ministrant“, který byl daleko více kompromitující než cokoli, co napsal Wilde, spisovatel jej ovšem odsoudil jako nechutný a Carsonovi se tak nepodařilo prokázat, že na něj toto spojení vrhalo jakýkoli stín viny. Když přešli k Obrazu Doriana Graye, byl Wilde při obhajobě vlastních názorů na umění a morálku ve svém živlu. Carson vzal první verzi, která vyšla v jistém americkém časopise, protože kniha podle něj nabízela „vyčištěné vydání“, a našel v něm přesně tu větu, o níž se Wilde domníval, že bude rozumné ji z knihy vypustit. „Zažil jste někdy ten pocit bláznivého zbožňování krásného muže, který je o mnoho let mladší než vy?“ zeptal se Carson. „Nikdy jsem nezbožňoval nikoho kromě sebe,“ zažertoval svědek. Byl to nepříjemný okamžik, o chvíli později ale Wilde již opět hrál pro diváky, choval se u soudu jako na jevišti a po prvním dnu odcházel plný sebevědomí.

Opona před druhým dějstvím se zvedla druhého dne zrána a Carson začal Wilda vyslýchat ohledně jeho soukromého života. Vyšetřování, které v době, kdy byli Oscar a Bosie v Monte Carlu, prováděl Charles Russell, přineslo pár šokujících odhalení, Wilde ale stále držel publikum pevně v ruce. „To byl váš oblíbený nápoj – ledově vychlazené šampaňské?“ – „Ano, naprosto proti pokynům mého lékaře.“ – „Pokyny vašeho lékaře se nezabývejte.“ – „To také nedělám. Chutná daleko lépe, když se jimi nezabýváte.“ Další otázky se týkaly Douglase a také sluhy Waltera Graingera z jeho bydliště v Oxfordu. „Políbil jste ho někdy?“ – „Ale ne, vůbec. Byl to podivuhodně ošklivý hoch.“ A zanedlouho bylo po všem. Carson Wilda díky tomu, že mu poskytl den, kdy mohl hájit sebe i své umění, zaskočil zcela nepřipraveného. Jediný vtipný bonmot nad míru a Oscar se v podstatě „promluvil“ do vězení.

Následujícího dne Wilde, v polovině Carsonovy nesmírně působivé úvodní řeči obhajoby, na radu svého obhájce od obžaloby upustil. Sir Edward podnikl chabý pokus přimět soud, aby se ve věci urážky „vystupuje jako“ shodl výhradně na základě Wildova vydaného díla na verdiktu „nevinen“, Carson to ale kategoricky odmítl a trval na tom, aby byly přijaty veškeré body z Queensberryho vyjádření k žalobě. Porota se radila několik minut a poté vyhlásila, že pomluva se zakládá na pravdě, že byla zveřejněna k prospěchu veřejnosti a obviněný je nevinný. V soudní síni propukl hlasitý potlesk a jásot a soudce ani přítomní úředníci nevyvinuli žádnou vážnější snahu ho potlačit. Později toho dne soudce Collins poslal Carsonovi vzkaz následujícího znění: „Milý Carsone, nikdy jsem neslyšel působivější řeč ani důkladnější výslech. Blahopřeji vám, že jste se vyhnul většině té špíny. Váš R. Henn Collins.“

Wilde, který byl toho rána v Old Bailey, nikoli ale přímo v soudní síni, soud rychle opustil a zamířil do hotelu v ulici Holborn Viaduct, kde se k němu na oběd připojili oba bratři Douglasové a Robert Ross. Reportér deníku Sun se s ním pokusil udělat rozhovor, ale musel se místo toho spokojit s Percym, který mu řekl, že on i jeho bratr chtěli jít svědčit, ale Wilde jim v tom zabránil.

Já a všichni členové mé rodiny s výjimkou otce naprosto a ani v nejmenším nevěříme tvrzením obhajoby. Podle mého názoru jde jednoduše o součást pronásledování, jemuž nás otec vystavoval, kam až má paměť sahá. Myslím, že můžeme panu Wildovi a jeho právnímu zástupci klást za vinu, že to neprokázali, i když to udělat mohli.[25]

Dodal také, že „s plným svolením pana Wilda může prohlásit, že pan Wilde nemá v úmyslu bezprostředně odjet z Londýna a že zůstane a bude čelit všemu, co z řízení vyplyne.“ Oscar ve velmi podobném duchu napsal také do Evening News.

Prokázat, že mám pravdu, by pro mne bylo nemožné, aniž by lord Alfred Douglas usedl na lavici svědků proti svému otci. Lord Alfred Douglas po tom velice toužil, ale já jsem to nedovolil. Než abych ho uvedl do tak bolestného postavení, rozhodl jsem se, že od případu upustím a raději ponesu na vlastních bedrech veškerou potupu a hanbu, které snad vyplynou z mé žaloby na lorda Queensberryho.

Po obědě šli společně navštívit sira George Lewise, který Oscarovi řekl: „Jaký má smysl za mnou teď chodit? Nemůžu vůbec nic dělat. Kdybys měl dost rozumu a hned na začátku ke mně přinesl vizitku lorda Queensberryho, byl bych ji roztrhal a hodil do ohně a řekl ti, abys ze sebe nedělal hlupáka.“[26] Potom se vydali po ulici Fleet Street a čtvrtí The Bank k hotelu Cadogan, kde byl ubytovaný Bosie.

Zástupci zákona mezitím postupovali překvapivě rychle. Jakmile soud skončil, dal markýz Charlesi Russellovi pokyn, aby poskytl své dokumenty řediteli státního zastupitelství na ministerstvu financí. O hodinu později si Russella předvolal státní zástupce Hamilton Cuffe, podle něhož šlo o informace tak závažné povahy, že to vyžadovalo okamžité jednání. Krátce po druhé hodině odpolední Cuffe vyslal jednoho ze svých lidí do sněmovny k poradě se dvěma nejvyššími muži zákona, generálním prokurátorem a nejvyšším státním zástupcem a také s ministrem vnitra Herbertem Asquithem. Asquith následně vydal pokyn k okamžitému vydání zatykače a Wildovu zadržení, ať už se nachází kdekoli. V půl čtvrté dorazil zástupce ministerstva společně s policejním detektivem ze Scotland Yardu do Bow Street, kde úředník se soudní pravomocí sir John Bridge shledal celou záležitost natolik důležitou, že odročil své jednání a doprovodil je do kanceláře generálního prokurátora. Tam prošel výpovědi svědků, které sesbíral Russell, ale Carson je nepoužil, následně se vrátil k soudu a v pět hodin vydal zatykač. Queensberry tím, že koruně poskytl důkazy o Wildově kriminálním chování, spisovatelovo zatčení nepochybně urychlil. Často se říkává, že vydání zatykače bylo pozdrženo do chvíle, kdy vyjížděl z nádraží poslední vlak umožňující nalodění pro cestu na kontinent, což by Wildovi dávalo čas pro případ, že by chtěl uprchnout; tato představa je ovšem absurdní. Wilde byl zatčen v 18:20, zatímco podle Bradshawova jízdního řádu měly toho večera směrem ke kanálu vyrazit do 21:45 ještě další čtyři spoje. Alfred Taylor, jehož jméno v procesu sehrálo zásadní roli, byl zatčen následujícího rána a oba muži byli podle § 11 dodatku trestního zákona z roku 1885 obviněni z „páchání skutků hrubé nemravnosti s jinými osobami mužského pohlaví“. Taylorovi zůstane navěky ke cti, že dostal možnost stát se svědkem ve prospěch koruny proti Wildovi, ale tuto nabídku odmítl. Kauce nebyla povolena, což bylo překvapivé, protože tento delikt byl klasifikován jako pouhý přestupek.

Tisk o soudním procesu informoval velmi různorodě a většina deníků přinášela v jednotlivých dnech dlouhé zprávy ze soudního jednání. (Pall Mall Gazette shodou okolností otiskl právě toho odpoledne, kdy se Carson Wilda dotazoval na Obraz Doriana Graye, recenzi na nově vydané dílo o knihách, které se svým autorům staly osudnými: Books Fatal to their Authors.) Procesu se věnovaly také noviny v Paříži a New Yorku. Zejména ty francouzské přitom dávaly najevo jisté překvapení a údiv nad tím, co jim připadlo jako anglické pokrytectví – tedy veřejné vyhlašování pohoršení, ale zároveň přinášení tolika lascivních detailů, kolik jen bylo možné. Svatouškovský postoj k věci po prvním dnu zaujal večerník St. James’s Gazette, který odmítal cokoli zveřejnit až do vynesení rozsudku a následně informace publikoval doplněné o dva sloupky pochvalných dopisů čtenářů na adresu svého jednání. Další tiskoviny se v úvodnících oddávaly záštiplným tirádám, což platilo zejména pro Daily Telegraph. Na paškál si je vzal nepříliš významný týdeník London Figaro:

Nad ohavnými obviněními proti panu Oscaru Wildovi – dost možná nejduchaplnějšímu muži Anglie a zcela jistě geniálnímu dramatikovi – se tají dech. Sotva můžeme udělat víc než pozvednout ruce v hrůze a úžasu. Přesto můžeme co nejvehementněji protestovat proti počínání Telegraphu a dalších novin, které pana Wilda odsoudily ještě předtím, než stanul před porotou. Nikdo nepopírá, že důkazy proti němu jsou otřesně silné, ale dokud nebyl odsouzen, je podle zákona nevinný a od této části tisku, která si nikdy nenechala ujít příležitost pana Wilda očernit, je hanebné a neslušné využívat současné příležitosti k tomu, aby si na něm vylévala zlobu... bude téměř nemožné, aby se panu Wildovi dostalo spravedlivého soudu... Pan Wilde si jako obr mezi trpaslíky přirozeně vysloužil nenávist všech podlých malých lidí, kteří se nyní chtějí stát většími tím, že jej snižují. Moudřejší a chápavější lidé se jeho absurdnímu chování vysmívají, ale obdivují jeho nepochybný talent. Dojde-li na nejhorší, nebude to poprvé, kdy bude báječný umělec zároveň báječně darebný.[27]

Constance mezitím dospěla k názoru, že bude rozumné vzít Cyrila a Vyvyana domů z internátních škol, a Cyrila poslala k příbuzným do Irska. Můj otec na toto období o šedesát let později vzpomínal takto:

Po návratu ze školy jsem zůstal nějaký čas v Londýně a vybavuji si hlavně matku, jak se s pláčem probírá novinovými výstřižky, povětšinou z kontinentálních novin. Mně do nich samozřejmě nahlédnout nedovolila, i když jsem nemohl nevidět palcové titulky se jménem OSCAR WILDE: ale o tom, jak se věci skutečně mají, jsem neměl ani tušení.[28]

Krátce nato byli oba chlapci posláni do Švýcarska ke Constancinu bratrovi a otce už nikdy nespatřili.

První soudní proces s Wildem proběhl tři týdny po krachu jeho žaloby pro urážku na cti a skončil s tím, že se porota nedokázala shodnout. Zástupci koruny hojně využívali důkazy shromážděné Charlesem Russellem a předvedli před soud svědky. Šlo převážně o prostituty, vyděrače, jejich bytné a také o zaměstnance hotelu Savoy a zařízených místností, které Wilde využíval. Freda Atkinse, jednoho z vyděračů, soudce okamžitě vyloučil kvůli křivé přísaze. 24. dubna, tedy dva dny před začátkem jednání, byl veškerý obsah Wildovy domácnosti na Tite Street prodán ve veřejné aukci, aby z něj byly pokryty jeho dluhy. Knihy byly již předtím povětšinou staženy z prodeje a dvě jeho divadelní hry se sice ve West Endu hrály ještě několik dalších týdnů, autorovo jméno ale zmizelo z programů a na plakátech bylo přelepeno. Stejný postup zvolilo u svého představení Ideálního manžela newyorské divadlo Lyceum.

Tady to mohlo skončit – Wilde byl v očích veřejnosti již dostatečně zneuctěn. Podle zákona nebylo nutné pokračovat ve stíhání. Přesto se tak stalo a na scénu vstoupil samotný nejvyšší státní zástupce sir Frank Lockwood, který se ujal posledního procesu. Edward Carson údajně Lockwooda žádal, aby k Wildovi přistupoval mírněji, ale dostalo se mu odpovědi: „Udělal bych to, ale nejde to. Netroufneme si to. V Anglii i v zahraničí by se okamžitě začalo říkat, že jsme to museli nechat být kvůli lidem zmíněným v Queensberryho dopisech.“[29] Je možné, že Queensberry mezitím napsal Roseberymu a pohrozil odhalením pravdy o jeho vztahu se svým zesnulým synem, pokud Rosebery nezařídí Wildovo odsouzení? To se nejspíš nikdy nedozvíme. Soudě podle jeho další korespondence toho rozhodně byl schopen. Důležitější bylo, že vláda potřebovala předvést, že kromě štěkání umí v případě těchto choulostivých přečinů také kousnout, a to zejména po fiasku v Cleveland Street z roku 1889.[30] 7. května 1889 byl Wilde propuštěn na kauci. Jedním z ručitelů byl Percy Douglas, jehož otec v tom viděl poslední z řady projevů synovské neúcty a 21. května se se svým potomkem veřejně porval na Piccadilly. Constance po veřejné dražbě v Tite Street s odvahou a dojemnou loajalitou zůstala v Londýně, aby Oscarovi poskytla veškerou možnou podporu. Bydlela nejprve u přátel, později se přestěhovala do podnájmu poblíž čtvrti Bayswater. Zemi nakonec opustila teprve týden poté, co byl její manžel 25. května 1895 pravomocně odsouzen za hrubou nemravnost ke dvěma letům těžkých prací, a připojila se ke svým synům v zahraničí. Oscar Wilde z vězení vyšel 19. května 1897, okamžitě zamířil do ciziny a do Anglie se už nikdy nevrátil. Zemřel v Paříži 30. listopadu 1900 ve věku 46 let.

Kdybych mohl dědečkovi položit jednu otázku, zněla by takto: „Proč jsi to, pro všechno na světě, udělal?“. Tato jediná odpověď by byla klíčem k řadě věcí v jeho životě, pro které nemáme uspokojivé vysvětlení. Jak Oscar později napsal v rozsáhlé apologii De Profundis, při žalobě za trestně stíhatelnou pomluvu ztratil hlavu. „Pozbyl jsem vládu nad sebou. Nebyl jsem už kapitánem u kormidla své duše a nevěděl jsem o tom. Tobě jsem dovolil, abys mne ovládl, a tvému otci, aby mě vystrašil... Ve vaší ohavné hře vzájemné nenávisti jste házeli kostky o mou duši a ty jsi náhodou prohrál. To bylo vše.“ Jeho chování ale nelze jednoduše vysvětlit. Roli nepochybně sehrály arogance zrozená ze společenského a literárního úspěchu a přesvědčení, že je jaksi nedotknutelný zákonem, stejně jako touha zalíbit se mladému Douglasovi. Kromě toho jsem si jist, že v tom byl i jakýsi zvrácený prvek touhy sehrát před soudem divadelní kus, jehož prolog „napsal“ podle vlastní představy, zatímco výsledek měl být v rukou osudu: „Nebezpečí,“ jak později prohlásil o svém životě v polosvětě, „nebezpečí byla polovina vzrušení.“ Když o pár měsíců dříve s Bosiem navštívili Alžír, setkali se tam s Andrém Gidem, kterému Oscar přiznal, že ho Queensberry pronásleduje. Gide mu radil, aby byl opatrný. „Opatrný!“ vykřikl Oscar. „Ale jak mám být opatrný? To by znamenalo návrat zpátky. Musím jít, kam až to jde. Dál už jít nemůžu. Něco se musí stát… něco jiného.“[31]

Pokud byla Queensberryho původní „nastražená past“ jen vulgární provokací, pak to, že do svého vyjádření k žalobě zahrnul dva příklady nemravnosti ve Wildově díle, představovalo výrazně rafinovanější napadení ze strany právníků. Potřebovali zdůvodnit slova o tom, jak Wilde „vystupuje“, zároveň se ale jednalo o otrávenou návnadu. Kdyby Wilda postavili před pouhý soupis jeho přečinů s mladými muži, pak by se podle jejich uvažování mohl z případu stáhnout. To by zmařilo markýzův cíl, jímž bylo Wilda veřejně ponížit. Kdyby ovšem bylo napadeno jeho dílo jakožto umělce, pak by – vzhledem k jeho temperamentní obhajobě Obrazu Doriana Graye po jeho prvním vydání – bylo pravděpodobnější, že bude ochoten pustit se do boje. Je sice nepravděpodobné, že by úvahy právníků zašly tak daleko, Wilde byl ovšem dobře obeznámen se soudními procesy pro obscénnost a nemorálnost z roku 1857 proti jeho dvěma nejoblíbenějším francouzským autorům: Flaubertovi za Paní Bovaryovou a Baudelairovi za Květy zla. V případě Flauberta obvinění znělo, že jeho dílo „pobuřuje obecné a náboženské zásady a morálku“, verdikt soudu proti Baudelairovi pak říkal, že Květy zla obsahují „obscénní a nemravné pasáže a výrazy“. Flaubert byl nakonec obžaloby zproštěn, Baudelaire musel zaplatit pokutu 300 franků a vyřadit z knihy šest básní, kterých si velmi cenil. Ve srovnání s tím, co potkalo Wilda, z toho vyvázli lehce. U obou autorů se také v době jejich soudních procesů projevují určité nepříjemně povědomé názorové paralely. Baudelaire krátce před zabavením své knihy napsal matce: „Víš, že jsem vždy měl za to, že literatura a literární umění míří k cíli, který je nezávislý na morálce.“ A Flaubert, podrážděný opatrností svého nakladatele Maxima Du Campa, údajně prohlásil: „Je mi to jedno. Je mi jedno, jestli můj román pobuřuje měšťáky. Je mi jedno, jestli nás dají k soudu.“ Jen máloco by Wilda těšilo víc než stanout na lavici svědků a obhajovat své umění. Britský právní systém však byl v tomto ohledu ještě přitažlivější, protože zatímco Francouzi se hájili prostřednictvím svých právníků, Wilde věděl, že bude moci u soudu „vystoupit“ osobně.

Byl Oscar Wilde, jak si troufají tvrdit někteří moderní autoři, vědomým a dobrovolným raným mučedníkem pro věc homosexuálů? Přinejmenším zpočátku ne. Život miloval až moc na to, aby všechno zahodil kvůli jakémusi absurdnímu hašteření se vznětlivým aristokratem. Jak později napsal Douglasovi v De Profundis:

Neuvědomuješ si dnes, že jsi to měl vidět, že jsi měl přijít a říci, že v žádném případě nedovolíš, aby bylo kvůli tobě zničeno moje umění? Věděl jsi, čím pro mě moje umění je, tou ohromnou prapůvodní zprávou, jíž jsem sám sebe odhalil nejprve sobě a poté světu; skutečnou vášní mého života; láskou, vedle níž byly všechny ostatní lásky jako voda z mokřadu vedle červeného vína.[32]

Když se však podruhé objevil u soudu a hájil se proti státu s vědomím, že jeho šance na úspěch osudově slábne s každým dalším svědkem, kterého obžaloba předvedla, nelze se ubránit pocitu, že už začal sám sebe pasovat do role tragického hrdiny. Jeho vášnivá a výmluvná obhajoba „lásky, která se neodvažuje vyslovit své jméno“ během křížového výslechu, byla v tomto procesu okamžikem stejně zásadním jako lehkovážná slova o tom, že nepolíbil Waltera Graingera v případě původní žaloby pro nactiutrhání. Později, když vyšel z vězení, psal přátelům o své sexualitě otevřeně a bez výčitek. „Ano, nepochybuji, že zvítězíme, ale cesta je dlouhá a krvavá obludným mučednictvím,“ napsal v březnu 1898 Georgi Ivesovi. „Nic kromě zrušení dodatku trestního zákona ničemu nepomůže. To je podstatné. Nikoli veřejné mínění, ale spíše veřejné činitele je třeba vzdělávat.“[33] A Robbiemu Rossovi napsal: „Kdybych byl změnil svůj život, byl bych tím připustil, že uranská [tj. homosexuální] láska je zavrženíhodná. Já ji považuji za ušlechtilou – za vznešenější než jiné její podoby.“[34] Tragicky se tak naplnilo přání, které vyslovil kdysi během školních let, že by v posmrtném životě nechtěl být ničím více než hrdinou nějaké cause célèbre a vstoupit do dějin jako žalovaná strana v případu „královna versus Wilde“.[35]

Kromě toho tu jsou určité otázky, které si musíme klást ohledně právních aspektů případu. Byl-li Wilde skutečně vinen prohřešky, z nichž byl obviněn – jakkoli se nám dnes paragraf 11 dodatku trestního zákona může zdát krutý a nespravedlivý –, byl z tehdejšího pohledu odsouzen spravedlivě. Návrh, který tento zákon zavedl do práva, měl mimochodem původně především zvýšit zákonnou věkovou hranici pro sexuální styk u dívek, což mělo zamezit nucené ženské prostituci a snížit neustále narůstající počet nevěstinců. Paragraf 11 do něj téměř mimoděk vložil poslanec parlamentu Henry Labouchere, s nímž se Wilde znal ze společnosti. Byl ale odsouzen na základě zkreslených důkazů a napadnutelných soudních procesů?

Russell dal nejspíš těm, kdo se údajně dopustili přečinů s Wildem, při získávání svědeckých výpovědí pro Queensberryho jasně najevo, že nebudou-li spolupracovat, mohou se i oni vystavit trestnímu stíhání. Jako právník, který neměl v rámci státu žádné oficiální postavení, jim ovšem nemohl zajistit žádnou ochranu před zákonem. Edward Shelley prý za účast při Queensberryho procesu dostal 20 liber (což odpovídalo půlročnímu platu), a pokud to tak opravdu bylo, šlo spíše o úplatek než výdaj na svědka.[36] Můžeme docela dobře předpokládat, že se ostatní, kteří rovněž čekali na výpověď, nechali „přesvědčit“ podobnou kombinací nátlaku a peněz. Socialistický historik a soudní stenotypista C. H. Norman o mnoho později na základě spolehlivého zdroje vyprávěl o jistém vyšším policejním důstojníkovi, kterého velice pobouřilo, když se doslechl, že svědkům bylo za každý den od Wildova zatčení až do jeho odsouzení vypláceno 5 liber týdně – což je částka, která rovněž neodpovídá pouhým výdajům.[37] Stuart Mason poukazuje na článek v ranních novinách mezi druhým a třetím soudem, který analyzoval úvahy poroty, jež nedospěla k rozhodnutí, a dokazoval, že většina Wilda shledávala vinným. Dnes by to bylo považováno za pohrdání soudem a pravděpodobně by to vedlo k zastavení trestního stíhání.[38] A konečně se člověk musí pozastavit nad tím, nakolik bylo v pořádku sestavování poroty pro poslední proces, když polovina jejích členů pocházela ze stejné nevelké oblasti Londýna jako v případě soudu s Queensberrym a dva žili dokonce v blízkém sousedství, ve stejné ulici. Společenský kontakt mezi těmi, kdo se účastnili prvního a posledního soudního jednání, nešlo při tom, o jak významné případy šlo, vyloučit a v důsledku toho tu byla reálná hrozba předpojatosti.[39]

Jakmile byl Queensberryho případ u konce, nabídl se sir Edward Clarke, že bude Wilda bezplatně hájit, což spisovatel přijal „s nejhlubší vděčností“. Bylo již mnohokrát řečeno, že Clarke byl pro tento případ zcela nevhodným mužem, a vzhledem k jeho vysokým morálním principům to dost možná byla pravda. Nedá se ovšem popřít, že ho Wilde hned na začátku velmi hrubě oklamal – o to pozoruhodnější je, že byl právník ochoten ve spolupráci pokračovat. Když se blížil konec Wildova trestu, Robert Ross Clarka dopisem poprosil, zda by se nezeptal ministra vnitra, jestli je možné žádat o Wildovo předčasné propuštění. Clarke mu odpověděl, že taková žádost vůbec nemá smysl, a dodal: „Nemohu zapomenout, že mi předtím, než jsem tento nejbolestnější ze všech svých případů přijal, dal své čestné slovo gentlemana, že obvinění, která se posléze tak naprosto potvrdila, nemají žádné opodstatnění.“ Je příznačné, že v autobiografii sira Edwarda z roku 1918 není o Wildovi ani zmínka.

Pro to, že se Clarke rozhodl upustit od žaloby pro nactiutrhání, existuje více možných důvodů. Tím hlavním je ten, že kdyby Carson začal předvádět svědky, bylo by Wildovo zatčení nevyhnutelné. I to je sice možné, tento argument se ale zdá chabý ve světle toho, že se Wilde při otevřeném jednání do velké míry již sám zdiskreditoval, a protože se proces stal velice veřejnou záležitostí. Státní zástupce by nejspíš byl dříve či později donucen k jednání. Kdyby byl Clarke pokračoval a počínal si vůči svědkům obhajoby stejně neústupně jako Carson vůči Wildovi, pak by se mu možná – i když tu bylo v sázce velmi mnoho – podařilo jejich svědectví znevěrohodnit, což se částečně stalo během následujícího soudu. C. H. Norman tvrdil, že o této záležitosti s Clarkem hovořil:

Řekl mi, že se očekávalo, že kdyby měl být případ dobojován až do konce, protáhl by se přinejmenším o další tři nebo čtyři dny, a peněz na pokrytí nákladů se nedostávalo. Stejné dilema řešila i Queensberryho strana. Sešel se v soukromí s hlavním obhájcem Queensberryho a výsledkem jejich debaty bylo, že pokud bude od případu upuštěno, o celé záležitosti už se nebude mluvit. Tato gentlemanská dohoda nebyla dodržena... Clarke v rozhovoru se mnou připustil, že když upustil od žaloby na Queensberryho, udělal chybu.

Pokud je to pravda, částečně by to vysvětlovalo velkorysost sira Edwarda Clarka, s níž Wilda zastupoval až do jeho odsouzení.

Soudní procesy s Wildem byly od roku 1895 publikovány několikrát. Poprvé zřejmě v knize z roku 1896 Der Fall Wilde und das Problem der Homosexualität, která vyšla v lipském nakladatelství Maxe Spohra, vydavatele, jenž proslul uveřejňováním děl souvisejících s problematikou homosexuality. Šlo o výrazně zestručněné líčení převzaté z novinových zpráv ze všech tří procesů. Následující The Trial of Oscar Wilde nechal v roce 1906 v Paříži soukromě vytisknout Charles Carrington a mělo jít o výtah z těsnopisných zápisů; i tentokrát byl ovšem obsah výrazně zhuštěný a z procesu proti Queensberrymu kvůli nactiutrhání v něm bylo pouhých pět stran. Christopher Millard (Stuart Mason), blízký přítel Roberta Rosse a pozdější první odborník na Wildovo dílo, v roce 1912 anonymně publikoval spis Oscar Wilde: Three Times Tried. Byl to ušlechtilý pokus rozptýlit – Millardovými slovy – „nejasnou mlhu obscénnosti, v níž věci pravdivé, samy o sobě dostatečně odpudivé, překrývají ještě ohavnější výmysly“. Millard neuvedl, jaké byly jeho zdroje, soudě podle textu samotného ale musel mít přístup k jednomu ze soudních zápisů, který doplnil líčeními z dobového tisku. Svazek bohužel prošel výraznými redakčními úpravami, takže některé slovní přestřelky, a zejména úvodní projevy obžaloby i obhajoby, byly reprodukovány v nepřímé řeči. Millardovým cílem bylo jen předložit fakta, což naneštěstí způsobilo, že ostrost souboje mezi Wildem a Carsonem vyzněla ve výsledku poněkud ploše. Použil nicméně množství informací o pozadí, atmosféře u soudního dvora a také o postupu magistrátních soudů před jednotlivými procesy. Další vydání přišlo na řadu teprve v roce 1948 a jeho redaktorem v rámci edice „Notable British Trials“ byl Harford Montgomery Hyde. Bylo vybaveno vynikající předmluvou, která procesy zasazovala do řádného kontextu, a zahrnovalo vzpomínky Traverse Humphreyse, Wildova mladšího obhájce a jediného člena obou právních týmů, který ještě žil. Čerpalo také z nevydaných dokumentů sira Edwarda Clarka, které byly mezitím ztraceny. Hydeovo vydání vycházelo z Millardovy práce z roku 1912 obohacené o další materiály z tisku a díky Hydeově nápadité rekonstrukci uměle měnilo některé nepřímé řeči na přímé. Oblíbené vydání Hydeova díla publikované v roce 1962, obsahující další domněnky i líčení dění u soudu, bylo sice ve své době jako dramatický text nesmírně čtivé, dnes je však třeba na ně nahlížet jako na zkrácené a nepřesné podání procesu s Queensberrym.

Když jsem v roce 2000 pomáhal Britské knihovně s přípravou oslav ke stému výročí úmrtí Oscara Wilda, byl do ní jako jeden ze zamýšlených exponátů doručen ručně psaný záznam procesu s Queensberrym. O jeho pravosti nemohlo být pochyb a já poprvé v úžasu hleděl na to, co se odehrávalo v soudní síni, zapsané ipsissima verba. Právě tato slova jsou zde přetištěna. Rukopis psalo přinejmenším osm různých rukou, což je pochopitelné, protože jediný stenotypista by stěží dokázal zaznamenat najednou více než dvacet minut jednání. Těsnopisný text se pak musel převádět zpět do běžného písma a každý stenotypista přepisoval vlastní poznámky. Prostor pro chyby – v přeslechnutích při procesu a nesprávném čtení vlastních poznámek osmi různých písařů – je tedy značný. Jeho ucelenost však byla pozoruhodná, i když jsem i tak provedl drobné redakční zásahy. Pro usnadnění čtení je text uspořádán jako divadelní hra uvádějící jména, byť v rukopisu jsou její „postavy“ většinou označovány písmeny „Q“ či „A“. Kvůli porozumění příliš dlouhým větám bez čárek byla doplněna a upravena interpunkce. Chybně zapsaná jména byla uvedena do souladu s oficiálními záznamy. A tam, kde je smysl rukopisu nejasný, bylo použito shodné vyjádření převzaté z Millarda, Hydea a z novinových zpráv a na tuto skutečnost bylo upozorněno.

Zde přetištěný text zahrnuje průběh předběžného líčení u soudu v ulici Great Marlborough a čítá nějakých 85 000 slov. Hydeův z roku 1948, mezi všemi publikovanými dosud nejdelší, jich má méně než 30 000. Ačkoli zde nelze podrobně vypsat veškeré rozdíly, upozornit na jeden či dva z těch významnějších může být užitečné. V úplnosti si lze nyní přečíst úvodní řeč obhajoby Edwarda Carsona, již všichni, kdo ji vyslechli, označovali za jeden z nejpůsobivějších výkonů právního řečnictví, s nímž se v životě setkali. Oproti všem otištěným dříve je trojnásobně delší. Millard ani Hyde nevěnovali pozornost Carsonovu křížovému výslechu Wilda týkajícímu se jeho názoru na Huysmansův román Naruby, údajný zdroj inspirace k Obrazu Doriana Graye, a v obou případech mu věnovali pět řádků v hranaté závorce. První část křížového výslechu ohledně Wildova vztahu k Edwardu Shelleymu, podobně zkrácená na zhruba 160 slov, jich nyní čítá více než 1700. Na konci obou těchto výměn se značně rozrušený Wilde rozzlobeně obrací na Carsonovy dotěrné dotazy ke svému obhájci a soudnímu senátu. Celá slovní přestřelka mezi Carsonem a Wildem kvůli spisovatelově lehkovážné poznámce o tom, že nepolíbil Waltera Graingera, nyní oproti dřívějšku získává dramatickou sílu jakožto zlomový okamžik v soudním procesu. Wilde prohlašuje, že lorda Alfreda Douglase „miloval“, zatímco v podání Millarda/Hydea, které nejspíš přiměly ke zdrženlivosti možné důsledky, ho pouze „měl rád“, a ukazuje se také, že u soudu se používala slova „sodomie“ a „sodomitský“ namísto opisného Millardova/Hydeova výrazu „nepřirozené praktiky“. Wilde se v důsledku toho celkově jeví pohotovější a nejspíš také méně arogantní a rozdíl v řečnické zdatnosti mezi hlavními představiteli obou právních týmů je zřetelnější než kdy dříve. V listinách ze zasedání Ústředního trestního soudu je záznam o případu a právních týmech s ním spojených, doprovázený jednoduchým prohlášením, že „detaily případu se nehodí ke zveřejnění“. Soudní záznamy s výjimkou oficiální obžaloby, vyjádření k žalobě, porotní knihy a dokumentů týkajících se obou slyšení u magistrátního soudu zmizely. Zachovala se jen Queensberryho navštívenka a pár stvrzenek k dokumentům, které byly vráceny advokátům. Částečně to může být způsobeno neobvyklou povahou procesu, v němž šlo o soukromou obžalobu v trestním řízení. To ale nevysvětluje úplnou absenci záznamů o dvou soudních řízeních, v nichž byl Wilde žalován státem. Nepořádek, nebo spiknutí? Osobně se kloním k tomu druhému. Jeden zajímavý spis se ale zachoval a dokazuje, jak vážně oficiální místa tento skandál brala. Jde o stanovisko vrchního rady ministerstva financí Charlese Gilla adresované řediteli státního zastupitelství Hamiltonu Cuffeovi a týkající se toho, zda má, či nemá být zahájeno stíhání lorda Alfreda Douglase (zde přetištěno v příloze B). To nejzajímavější se dá vyčíst mezi řádky. Důkazy proti Douglasovi, přestože jsou velice podobné těm proti Wildovi, se zde považují za nedostatečné a nepodložené. Při dalším policejním šetření by se jistě daly nalézt další, z Gillovy poslední věty je ale jasně patrná obava, že kdyby byl Douglas osvobozen, mohlo by to mít vliv na jejich šance na odsouzení Wilda. Cuffeův argument, že Douglas je z morálního hlediska méně vinen, se zdá být přinejlepším falešný, protože se stejně jako Wilde provinil přestoupením zákona s prostituty a jeho obava týkající se odsouzení na základě nejistých důkazů se stejně tak dobře mohla týkat Wilda.

Když mého dědečka poslali do vězení za porušení zákona, zároveň tak společnost zbavili rebela; a ne jen tak ledajakého politického buřiče, ale člověka, který zpochybňoval něco mnohem nebezpečnějšího – pokrytectví společenských, sexuálních a literárních hodnot, na kterých tak pevně stála viktoriánská společnost. Rozvinul duhu zakázaných barev nad šedivým věkem průmyslové moci a budování impéria; své podvratné myšlenky a chování dovedl až k samé hranici únosnosti – a pak ještě o kousek dál, což oni nemohli. Když tedy irský páv pohnal šarlatového markýze k soudu, pustil se tím do křížku s celým britským zřízením a přešel, jak sám říkal, „z věčné slávy do věčné hanby“. Doufám, že zveřejnění tohoto přesného popisu jeho posledního veřejného vystoupení v době, kdy byl ještě svobodným člověkem, ukáže, že svůj boj – jakkoli bláznivě donkichotský – bojoval s veškerým stylem a zanícením, které jsme od Oscara Wilda očekávali.

MERLIN HOLLAND

Londýn, říjen 2002

ŘÍZENÍ U MAGISTRÁTNÍHO SOUDU V GREAT MARLBOROUGH STREET

Královna

(na základě žaloby Oscara Wilda)

versus

John Douglas

(markýz z Queensberry)

PŘED SOUDCEM, VÁŽENÝM PANEM R. M. NEWTONEM
2. BŘEZNA 1895

PÍSEMNÁ SVĚDECTVÍ:

SIDNEY WRIGHT,

PORTÝR KLUBU ALBEMARLE

THOMAS GREET,

DETEKTIV INSPEKTOR POLICEJNÍ DIVIZE „C“

PAN C. O. HUMPHREYS ZA OBŽALOBU

SIR GEORGE LEWIS ZA MARKÝZE Z QUEENSBERRY

[Z TĚSNOPISNÝCH POZNÁMEK PÁNŮ CHERERA, BENNETTA A DAVISE, NEW COURT 8, CAREY STREET, WESTMINSTER CITY, LONDÝN]

Markýz z Queensberry byl zatčen v sobotu 2. března v devět hodin dopoledne v hotelu Carter’s na základě zatykače, který si Oscar Wilde a jeho právník Charles Humphreys obstarali den předtím. Markýz byl odvezen na policejní stanici v ulici Vine Street a odtud pak k magistrátnímu soudu v Great Marlborough Street, kde bylo vzneseno obvinění. Předsedajícím soudcem byl Robert Milnes Newton.[40]

CHARLES HUMPHREY[41] zahájil případ vysvětlením, že pan Oscar Wilde je ženatý a žije v láskyplném vztahu s manželkou, s níž má dva syny. Stal se předmětem velmi krutého pronásledování ze strany lorda Queensberryho. Před deseti měsíci se s ním jeho klient v této věci radil a v důsledku vnitřních záležitostí Queensberryho rodiny pan Wilde nechtěl podnikat žádné kroky trestněprávní povahy; ale pronásledování ze strany toho pána bylo natolik hrozné, že byl pro svou ochranu a klid mysli nucen přistoupit ke kroku, který nyní učinil. Poslední dějství v tomto strašlivém a smutném dramatu se odehrálo 18. února, ale pan Oscar Wilde se o něm dozvěděl teprve předevčírem večer. Pan Wilde je členem klubu Albemarle, kam mají přístup dámy i pánové. Členkou klubu je i paní Wildová. Předešlý čtvrtek večer, 28. února, pan Wilde mezi pátou a šestou hodinou odpolední do tohoto klubu zašel a portýr mu předal navštívenku v obálce adresované „panu Oscaru Wildovi“. Vysvětlil mu, že do klubu přišel jakýsi muž a žádal, aby tato vizitka byla předána panu Oscaru Wildovi. Co na navštívence stálo, portýra natolik překvapilo, že považoval za důležité doplnit na ni datum a hodinu, kdy byla doručena, a napsal na ni „16:30, 18. února 1895“. PAN HUMPHREYS uvedl, že si nedokáže představit hroznější, závažnější nebo odpornější pomluvu, jakou může jeden muž vypustit na veřejnost o druhém. Prohlásil, že uvede i další případy, k nimž došlo před 18. únorem, a až dojde k jejich prošetření, požádá soudce, aby obžalovaného předal soudu.

SIR GEORGE LEWIS požádal o odročení případu před přijetím jakýchkoli důkazů, aby se mohl poradit s klientem a měl čas celou věc uvážit.

PAN HUMPHREYS prohlásil, že navrhuje nyní předvolat pouze dva svědky, jejichž výpovědi budou velmi krátké, a celá záležitost bude moci být projednána příští týden.

SIDNEY WRIGHT, portýr klubu Albemarle,a THOMAS GREET,detektiv inspektor, který zatýkalQueensberryho, jsou vyslechnuti a podávají svědectví.

SIDNEY WRIGHT: Pracuji jako portýr v klubu Albemarle, v ulici Albemarle 13, Piccadilly. 18. února přišel do klubu obžalovaný a promluvil se mnou. Předal mi navštívenku, jež mi byla předložena pod označením „A“, na niž v mé přítomnosti napsal: „Oscaru Wildovi, teplouši a sodomitovi“. (QUEENSBERRY mu skočí do řeči a prohlašuje, že tam stojí „který vystupuje jako sodomita“.)[42] Na navštívence bylo natištěno „markýz z Queensberry“.[43] Řekl mi: „Dejte tuto vizitku Oscaru Wildovi.“ Na její zadní stranu jsem napsal čas a datum, kdy mi byla předána. Vložil jsem ji do obálky, která mi byla předložena pod označením „B“ a nadepsal ji „Panu Oscaru Wildovi“. Obálku jsem nezalepil. Nechal jsem ji na stole. Pan Oscar Wilde se v klubu zastavil 28. února. Jeho i paní Wildovou jsem jako členy klubu znal. Po jeho příchodu jsem mu předal obálku s navštívenkou a řekl jsem mu: „Tohle tu pro vás nechal lord Queensberry.“

SIR GEORGE LEWIS poté provede WRIGHTŮV křížový výslech

SYDNEY WRIGHT: Obžalovaný mi dal na srozuměnou, že mám navštívenku doručit panu Wildovi. O okolnostech, které doručení vizitky předcházely, jsem nevěděl nic.

WRIGHT poté podepíše svou výpověď.

THOMAS GREET: Pracuji jako detektiv inspektor policejní divize „C“. Včera jsem obdržel příkaz od tohoto soudu. Okolo deváté dnes ráno jsem zašel za obžalovaným do hotelu Carter’s v ulici Albemarle. Zeptal jsem se ho: „Jste markýz z Queensberry?“ On mi odpověděl: „Jsem.“ Řekl jsem mu: „Jsem policejní důstojník a mám na vás zatykač podepsaný panem R. M. Newtonem od magistrátního soudu v Marlborough Street.“ Pak jsem mu přečetl znění zatykače.[44] On mi řekl: „Vždycky jsem se domníval, že v těchto případech se postupuje na základě předvolání, ale nejspíš je to v pořádku.“ Já jsem řekl: „Ano.“ On se mě zeptal: „Jaké datum?“ Řekl jsem: „Osmnáctého.“[45] On prohlásil: „Ano – snažil jsem se pana Oscara Wilda najít již osm nebo deset dní. Ta věc se táhne už přes dva roky.“ Odvedl jsem ho na policejní stanici ve Vine Street, kde proti němu bylo vzneseno obvinění, k němuž se nevyjádřil.

SIR GEORGE LEWIS:[46] Dovolte mi jedno slovo, pane. Troufám si říci, že až se lépe seznámíme s okolnostmi tohoto případu, zjistíte, že lord Queensberry jednal tak, jak jednal, pod vlivem pocitu silného pobouření a...

SOUDCE (skočí mu do řeči): Tím se teď nemůžu zabývat.

SIR GEORGE LEWIS: Nechci, aby byl tento případ odročen, aniž by se vědělo, že zde není nic proti charakteru lorda Queensberryho.

SOUDCE: Chcete říci, že máte dokonalou odpověď na toto obvinění.

SIR GEORGE LEWIS: Žádám vás, pane, abyste jeho lordstvu umožnil zůstat na svobodě pod podmínkou, že se zaváže k uhrazení kauce ve výši 1000 liber.

CHARLES HUMPHREYS: Rád bych měl ručitele.

SIR GEORGE LEWIS: Lord Queensberry nikam neuteče.

SOUDCE: Případ bude odročen o týden a obžalovaný si musí najít ručitele na sumu 500 liber a sám uhradit kauci ve výši 100 liber.

PAN WILLIAM TYSER,[47]obchodník z Gloucester Square 13, Západní Londýn 46, předloží potřebnou zárukua MARKÝZ Z QUEENSBERRYspolu s přáteli opouští soudní síň.

ŘÍZENÍ U MAGISTRÁTNÍHO SOUDU V GREAT MARLBOROUGH STREET

Královna

(na základě žaloby Oscara Wilda)

versus

John Douglas

(markýz z Queensberry)

PŘED VÁŽENÝM PANEM R. M. NEWTONEM (SOUDCEM)
9. BŘEZNA 1895

(ODROČENÉ SLYŠENÍ)

SVĚDECTVÍ

OSCAR WILDE

MARKÝZ Z QUEENSBERRY

PAN C. O. HUMPHREYS ZA OBŽALOBU

PAN E. H. CARSON, KRÁLOVSKÝ SOUDNÍ RADA A POSLANEC, A PAN C. F. GILL ZA MARKÝZE Z QUEENSBERRY

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proces s Oscarem Wildem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.