TOMÁŠ

KOZÁK

NAHOŘE

UŽ NIKDO

NENÍ

Copyright © Tomáš Kozák, 2022

Cover design © Tomáš Cikán, 2022

Copyright © Nakladatelství Práh, 2022

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-953-7

„A lidé jdou, aby se podivovali výšinám hor a nesmírným vlnám moře a přeširokým proudům řek a hranicím Oceánu a drahám hvězd, a o sebe nedbají.“

AURELIUS AUGUSTINUS, Confessiones

„A zatímco volím snadnou dlouhou cestu, upadám do zapeklitých obtíží. Odkládal jsem totiž námahu výstupu, ale lidský duch nepřekoná přírodu a nic tělesného se nedostane do výše tím, že sestupuje.“

FRANCESCO PETRARCA, Výstup na Mont Ventoux

„A ejhle – je to jako s horizontem. Každým krokem, kterým se k němu horolezec přibližuje, před ním horizont ustupuje. A tak čím více se k horizontu blíží, tím víc ho před sebou posouvá stále dál. A zatímco stále posouvá tyto hranice, přerůstá také sám sebe…“

VIKTOR E. FRANKL, Prožitek hor a zkušenost smyslu

ANDĚLSKÁ STĚNA

Dosedl na židli a odhodil mokrý batoh pod stůl. Restaurace byla prázdná, jenom v koutě za kulečníkem se zvedla kudrnatá hlava, která dosud ležela na stole, zablábolila něco jako Hej, Špíno, ‘ste tu ňák brzy, a pomalu zase ulehla.

Venku už dobrou hodinu poprchávalo. Chystali se na Andělskou stěnu, ale sotva pod ni došli, zahalilo se celé údolí skalních věží v mlhu. Kapky vody se rychle vsakovaly a měnily pískovcové sochy ve zkažené zuby sešlého obra. A po těch se neleze – stvrzeno zákazem na tabuli při vstupu do skalního města, razítko, podepsán Pavel Šp., předseda klubu atakdále. Zpuchřelým rámem už mnohokrát pronikl déšť, jméno už skoro není čitelné; zákazy a příkazy nad ním se přitom přečíst daly. Cestou dolů o tom chvíli přemýšlel, pak si Krása zvrtnul kotník a zavyl jako zraněný pes. Vzal mu batoh a dál poslouchal jeho nadávky. Když vrazili do Otvíráku, dobelhal se Krása k umyvadlu a chladil si nárt.

Mezi záclonami bylo vidět, jak se hladina řeky naježila kapkami a ztrácela v mlze na druhém břehu. If the river was whisky and I was a duck, I’d dive to the bottom and I’d never come up, zpíval Sleepy John tlumeně z reproduktorů. Hudba se kovově odrážela od prázdných stolů a holé hlavy Kožaka, který stál za barem, připravoval večerní menu a pozoroval Krásův kotník. Ten pod vodovodem získával fialový odstín, jaký měla i dlažba na podlaze. Špína dál sledoval oknem naježené Labe. John Estes žil u Mississipi, plavat prý neuměl.

Zase ten levej, to je letos už snad potřetí, Krása přisedl a dal si nohu na židli. Pod sáčkem s mraženou zeleninou prosvítal oteklý nárt.

Tak co to bude? volal Kožak. Jeho plešatá hlava byla měsícem mezi žlutými hvězdami barových žárovek. Josefe, pro mě jeden zázvorovej a tady Krása bude asi potřebovat velkýho Jamesona, odpověděl Špína. Někdy mu říká Josefe a vyká mu, to se Kožakovi líbí a Špínu pak oslovuje Pavle, ve větší společnosti pane doktore. Několikrát to mělo úspěch, který Špína nazýval evoluční výhodou při výběru partnerky, zatímco Krása obvykle volil jiná slova. Většinou ale neměly účastnice horolezeckých kurzů v tomto směru nač vzpomínat. Krásova bájivá představivost a Špínova zdrženlivost uvedly mnohé z nich v pouhý zmatek.

Poslyšte, Josefe, měl byste do jídelního lístku napsat mezi alergeny i kyselinu máselnou, zahalekal, když viděl, jak sáčky na Krásově kotníku postupně roztávají.

Já na másle nic nedělám, zaznělo od baru – leda tak knedlíky s vejcem.

Ale ne – kyselina máselná je součást potu a hrozně páchne. Když večer smrdíte, Josefe, to smrdíte kyselinou máselnou. A Krásovy nohy jakbysmet, tak byste to tam měl napsat.

Ty děláš, jako kdyby tvoje nohy voněly, prohlásil Krása a s chutí do sebe obrátil Jamesona. Ty kráso, ta má grády, rozkašlal se a vyvalil oči, jako by si právě vzpomněl, odkud pochází jeho přezdívka.

Venku zahřmělo, setmělo se a zvedl se vítr.

Krása si zatím se zavřenýma očima vychutnával Jamesona a úlevu od bolesti. Chtěl si dnes zalézt a na chvíli zapomenout na Lukášovu obrnu, na přívoz, který teď v létě určitě vydělává majlant, a na toho hajzla, s nímž ho napůl vlastní, ale už dva roky neviděl ani korunu. Na soud, který kvůli tomu bude; žalobu mu napsal Špína, určitě to dopadne dobře. Špína je dobrej právník a taky lezec. Teď je na tom líp Krása, ale na Špínu je spoleh, a když se střídají u kruhu, má v lanech pořádek, všechny karabiny a smyčky pěkně podle velikosti u pasu, je to pedant. Proč se na právničinu vykašlal a odstěhoval se do skal nad Děčín, je ale stejně záhada. Prej už nemohl obhajovat ty hajzly a vyhořel. Zítra musí Krása s Lukášem na kontrolu, ještě že mu Špína půjčí to svý velký fáro, Lukáš má klaustrofobii. Včera si ale sám obul botu, taky každej den makaj, zítra bude určitě pochvala, musej se vytáhnout před doktorkou. Doktorka Sabina. Má Lukáše ráda a má hnědý kukadla. Nebo snad kusadla? Krása se zasmál, otevřel oči a pozoroval poskakující odlesky žárovek na Kožakově pleši. Zařinčení zvonku nad dveřmi mu tu podívanou přerušilo.

S liánami deště za zády, v mokré kožené kombinéze, s růžovou přilbou v ruce a s cinkajícím zvonkem nad hlavou vypadala jako omyl z nějaké počítačové hry. Blesk jí na vteřinu prosvítil odstávající krátké vlasy.

„Dobrý den, máte něco teplýho k pití? A kde je tady prosím toaleta?“ zaznělo prázdnou restaurací.

„Ano, slečno, je to tamhle,“ ukázal Kožak, „a čaj si dáte černý, zelený, nebo snad modrý? A s rumem, nebo bez?“ Na tváři se mu objevil nejprve úsměv hostinského a hned potom ten upřímný, který uměl znamenitě.

„Děkuju, černý a s rumem – tedy se dvěma,“ řekla a zmizela za dveřmi s nakreslenou holčičkou. Chvíli bylo ticho, venku se blýsklo, ale hrom nepřišel, vítr za okny předváděl s větvemi pantomimu. Krása si představoval, jak je asi složité svléknout si koženou motorkářskou kombinézu. Vstal a prohlížel si černou motorku postavenou pod oknem. Z horkého výfuku se ještě kouřilo.

„Můžu si k vám přisednout? Jsem Vendula. Vypadáte, že to tady znáte.“

„Ano,“ řekl Špína.

„Ano, že to tady znáte, nebo ano, že si můžu přisednout?“

„Ano jako že obojí.“

„Děkuji. Venku je hrozně. Uhodil do mě blesk.“

„Lidi, do kterých uhodil blesk, vypadají většinou jinak, tak to musel být hodný blesk,“ řekl Špína, „nebo si s sebou vozíte Faradayovu klec, ovšem žádnou kolem vás nevidím. Kráso, je tam venku nějaká klec?“ Ten jako by s největší zvědavostí přitisknul nos na okno a prohlásil, že není.

„To jste vždycky takhle vtipný?“ řekla Vendula a vypila naráz skoro celý šálek. „Máte tady hodně holek na motorce, do kterých uhodil blesk?“

„Každou chvíli.“

„Každou chvíli jste vtipný, nebo tady každou chvíli máte holku, do který uhodil blesk?“

„Ne – každou chvíli se tady objeví dívka s klecí,“ řekl Špína a tvářil se, že přesně ví, co má na mysli. Dívka vypadá zajímavě, je asi trochu povídavá, vlezle ale nepůsobí. Tahle generace má prý s kontakty naživo problém. Kvůli sociálním sítím. Vendula zřejmě ne. Nemohlo jí být víc než třicet.

„To myslím vážně – jsou hodné blesky, který člověkem projedou jen trochu nebo po povrchu, a potom ty zlé, ty ho zabijí, v horším případě ještě seškvaří na troud. Trochu to znám z hor,“ pokračoval Špína. Nebyl si jistý, zda klecová metafora dívku neurazila. „Ale jinak se ve fyzice nevyznám.“

Napila se horkého čaje, ruka se jí třásla, a na předloktí, hned pod vyhrnutým rukávem mokré kombinézy, měla několik šrámů a malou modřinu. Dopila zbytek čaje a začala si kombinézu rozepínat, nejprve po pás a potom ji sunula pod kolena, až se na pravém stehně objevila nepravidelná černá hvězdice a několik puchýřů. Strčila udiveně prst do jedné z trhlinek, nato si kombinézu rychle navlékla. Když se později tahle chvíle v Otvíráku probírala, Krása ani Špína si nevzpomínali na barvu kalhotek. Kožak tvrdil, že žádné kalhotky neměla, ale tomu nikdo nevěřil.

„A v čem se vyznáte?“ zeptala se.

Špína se nadechl, ale přerušil ho hrom. „Můžu?“ řekl a vzal do ruky růžovou přilbu, která ležela na vedlejším stole. Těsně nad hledím bylo několik černých šmouh, jako by si tam parta kuřáků típala cigarety. „Promiňte, my jsme se ani nepředstavili,“ řekl trochu obřadně a položil přilbu nazpět. „Já jsem Špína a tohle je Krása.“

Do restaurace začali přicházet zmoklí turisté a přinášeli s sebou závany vlhké zimy. Zima probudila spícího muže, ten vstal a nepevným krokem došel ke Špínovi, aby mu šeptavým hlasem řekl: „Špíno, já potřebuju čůrat a rychle.“ Špína ho vzal kolem pasu a vedl ke dveřím, které už Kožak otevřel: Polož ho zase na lavičku za roh, tam na něho nebude pršet, řekl. Jo a polož ho na bok, však víš; Žiži, ty zase vypadáš.

To byl Žiži, řekl Špína, když si opět přisedl. Venku mu bude líp. Má dost, doplnil Krása. Vendula trochu zmateně hledala cosi v kapsách kombinézy, nakonec vyndala mobilní telefon. „Potřebovala bych se tady někde ubytovat,“ řekla a ohnutým ukazováčkem s růžově nalakovaným nehtem začala jezdit po displeji. „Někde tady měl být takový penzion, jak on se jmenoval, Anga nebo tak nějak.“

„Takovej je asi v Jetřichovicích, to bude ještě dvacet kilometrů,“ řekl Krása.

„Hm, tak to už v tomhle počasí asi nedám. A kdo je to ten Žiži?“

„Žiži? To je bývalý génius,“ řekl Špína. „Dlouhý a smutný příběh. Myslím, že byste měla přespat tady, Kožak má nahoře několik cimer.“ Nechtělo se mu na potkání vyprávět o Žižiho životě, o jeho cestě životem, protože pokud byla nějaká cesta klikatá a měnila se rychle z dálnice ve slepou, ba v most končící ve vzduchu, tak to byla ta Žižiho. A pak ty důležité křižovatky. Člověk často nepozná, že na nich stojí, to vidí až s odstupem. Žiži je nepoznal nikdy. Génius v matematice, v lezení i v nepoznávání křižovatek.

„Udělal tady ve skalách jedny z nejtěžších cest,“ řekl Krása. „Ta úplně nejtěžší se jmenuje Žižiho spára. Je dost vtipná, žádná spára tam není, musíš si ji představit a pak se to dá lézt,“ doplnil a zasmál se.

„Jaká věž je tady nejvyšší?“ zajímala se Vendula a opět něco hledala v mobilním telefonu.

„Nejvyšší jsou údolní stěny. Konkrétně Andělská stěna, vedou tam krásné cesty,“ řekl Špína.

„Je to tahle?“ zeptala se Vendula a obrátila k nim obrázek v mobilu.

„Ano,“ řekli oba současně.

„Tady vede Andělská hrana. Nebo Bergmal, tak se jmenovala původně,“ ukazoval Krása na displeji, „tu jsme si dneska chtěli vylézt. A tady vedle je nejdelší cesta, Cesta kamarádů z Tour Blonde. Není těžká, ale je nebezpečná, nemá skoro žádné jištění.“

„To jsou hezké názvy. To se každá cesta na ty vaše skály musí nějak jmenovat?“

„Ano. Ten, kdo ji vyleze první, ji pojmenuje. To je jeho právo,“ odpověděl Špína.

„Ale ta cesta, kterou jste dneska chtěli lézt, je přejmenovaná, ne?”

„Poprvé ji vylezl nějaký fašoun, Němec, tak proto. Tahle hospoda se původně jmenovala taky tak.”

Vyšli ven, foukal už teplý vítr, nepršelo. Vendula nakonec přespí u Kožaka. Krása kulhal za Špínou, který mu nesl batoh; noha už bolela méně, zítra bude v pořádku.

„Neměl bys zavolat domů? Je už dost pozdě – Lukáš bude mít strach, co se s tebou děje.“

„Ani ne, to je v pohodě,“ řekl Krása a své belhání trochu zpomalil. Vůbec to není v pohodě. Za zatáčkou se objevil Špínův domek a před ním jeho land rover. I snobi mají právo lézt po skalách, řekl jednou Špína. Nasedli do auta a světla už ukrajovala děravý asfalt. „Ta Vendula je docela príma, ne? Mohli bysme ji zítra vzít na Andělku, když chce nejvyšší výhled,“ přemýšlel nahlas Krása. „No jo, ale já musím zítra s Lukášem na rehabilitaci,“ vzpomněl si náhle. „Tam opravdu musím. Ty, myslíš, že do ní fakt praštilo?“

Lampa nade dveřmi do restaurace osvětluje půlnoční scénu. Chystal se dopít čaj a vzít si prášek na spaní, když zazvonil telefon. Nechal si tenhle drnčivý přístroj s drátem do zdi po předchozích majitelích. To bylo v dobách, kdy se ještě rozčiloval a házel mobily do soutěsky. „Pavel Špinka, prosím,“ řekl.“ „Špíno, teda Pavle, doktore, Žiži asi zakalil, přijeď,“ zněl ze sluchátka zajíkavý Kožakův hlas. „Zakalil?“ Tohle slovo neměl rád, ale horolezecká hantýrka si ho oblíbila, stejně jako několik dalších výrazů, které označovaly blížící se nebo skutečný konec. „No, asi fakt natáh‘ brka, je u něho ta Vendula, nebo jak jmenuje, zkouší ho křísit, prej máš přijet, na záchrance řekli, že maj sanitu u bouračky.“

Na mokrém trávníku leží figurína s odhaleným hrudníkem, na tom rukama poskakuje Vendula v bílém hábitu a udílí pokyny Kožakovi. Ten zmateně vstává a zase přiklekává k Žižiho hlavě. Němý film, všichni mají od lampy bílé obličeje, šklebí se. I Žiži se šklebí, oči má pootevřené. Vendula ho objala a snaží se ho na chvíli obrátit na bok. Pieta. Ten bílý hábit je noční košile, ta holka má na sobě noční košili. Špína chvíli zírá přes rytmický ping pong stěračů, potom otevírá dveře, nasadí krátký sprint, němý film se rychle ozvučuje. Ještě si všímá té černé hvězdice, která se objevuje Vendule na stehně a zase mizí pod košilí, když stlačuje Žižiho hrudník.

„Asi něco vdechnul,“ křičí, „nemá puls, máte kapesník? Nemáte? Tak přineste utěrku a udělejte do ní díru,“ zavelela. „Anebo ne, pojď sem a takhle masíruj, rozumíš? Stokrát za minutu, stlač to celou vahou,“ ukazovala mu rychle. Za chvilku přiběhla s děravou utěrkou, přiložila ji Žižimu na pusu a začala do něho dýchat. Čas je tvrdá hmota, dá se krájet obtížně a pomalu. Nebo rychlost světla, jak pro koho. Žiži by měl určitě komentář, kterému by nikdo nerozuměl. Teď je mu to ale úplně jedno. Špína stlačoval hrudník a díval se na Vendulu: zdálo se mu, že ji pozoruje přes mokré sklo. Žiži pískavě zakašlal. „Žižo, slyšíte mě?“ volala Vendula a lehce ho fackovala. „No tak, nadechněte se pořádně!“ Pořád mu vykala. „Musíme do špitálu, složte zadní sedačky, dáme ho tam, já budu u něho.“

Jel rychle, větve občas mlátily do oken. Košťata čarodějnic, co jiného v noci. Ve zpětném zrcátku se snažil zahlédnout, co dělá Vendula a jak je na tom Žiži. Nic neříkala, tak asi dobře. Telefonovala a s někým mluvila, spíš udílela pokyny, sem tam se vpletlo sprosté slovo. Snad to Žiži rozdejchá, nezaslouží si tak hloupou smrt. I když by mu to bylo podobné. Nemocniční vrátnice prolétla kolem a před přijímacím oddělením stojí sestry, sanitáři, doktoři. Pomoc při nakládání na vozík, maska, jedna hadice do žíly a hned druhá. Vendula mluví s doktorem, rukama si dovírá noční košili u krku, už přes ni má svetr, černá hvězdice na stehně vidět není. Vozík s Žižim mizí ve vchodu do budovy, Špína zírá do nemocničních oken, tam mají premiéry a reprízy další pantomimy. Ne, není nejbližší příbuzný. Ale je nejbližší. Ano, vymyslí heslo a podepíše to. Kdyby něco, tak jen s heslem. Kdyby něco, tak nic, jděte s tím do háje, ale děkuju. A jak to s ním vypadá? Uvidíme.

„Pojedeme?“ Vendula si sedla vedle něho, odkudsi vyndala cigaretu a zapálila si. Špína se na ni podíval, tvář byla zahalená do cigaretového kouře, svetr na noční košili sluší všem. „Tak jo,“ řekl, „jedeme. Já tady nekouřím,“ dodal. Jeli pomalu, mluvit se mu nechtělo, hrál si s knoflíky na palubní desce. Ta holka možná zachránila Žižimu život, to měl tentokrát štěstí. Anebo ji sem poslal ten, co to s Žižim tak ošklivě hraje a ještě nemá dost. Hned za městem začínal les a za ním se daly tušit vysoké skály Labských pískovců. Vendule se podařilo otevřít okno, vyhodila nedokouřenou cigaretu, dovnitř pronikl vlhký lesní vzduch s nádechem vůně hub.

„Vy jste doktorka?“

„Ne, ale pracovala jsem na záchrance. Jako sestra.“

„Aha,“ řekl a sledoval stromy kolem cesty.

„Když jste měla Žižiho hlavu na klíně, chvíli to vypadalo, jako by vás tesal Michelangelo.“

„Z písku, nebo z mramoru?“ zeptala se a vyklonila hlavu z okna, jako by chtěla lapat co nejvíce čerstvého vzduchu. Nad její hlavou se objevil měsíc a ozářil jí tvář.

„Z mramoru!“ křikl, aby ho slyšela.

Blížili se k vesnici, z dálky byla vidět lampa nad vchodem Otvíráku.

„Nechtěla… nechtěla byste…“ řekl opatrně potichu, takže si byl skoro jistý, že ho neslyší. Zavřela okno a podívala se na něho.

„Máte doma teplou sprchu a bourbon?“

„Sprchu mám, s bourbonem je to horší. Nepiju,“ odpověděl a vzpomněl si na opuštěný prášek na spaní.

„Nevadí, koupíme ho v hospodě, snad je pan Kožak ještě vzhůru,“ řekla a dívala se před sebe, jako by na silnici pozorovala něco hodně důležitého, a v té tmě se jí zaleskly zuby; vypadalo to, že se usmívá. „Mramor bývá studený,“ dodala.

Zatopil v krbu a chvilku váhal, zda si má prášek na spaní vzít: potom ho rychle spolknul, bylo půl druhé v noci a věděl, že bez prášku neusne. Vendula byla ve sprše, odešla tam s jeho županem a plnou sklenicí bourbonu, Kožak skutečně jednu lahev našel. Za chvíli začal cítit příjemné uvolnění. Vlastně to nebyl prášek na spaní, ale na uklidnění. Poprvé mu dal prášek na spaní doktor ruské výpravy v základním táboře pod Lhotse, počasí na nic, omrzlé nohy a vzbouření nosiči. Éto lúčše kak pósle krasívoj ďévušky! říkal mu tehdy doktor, Kazach se zlatým zubem a úsměvem širokým jako jejich stepi. Ja tóže vazmú, řekl a dal mu nakonec celou krabičku. Vzal si tabletu a šel pro čaj, ale krabičku nechal před stanem, a když se vrátil, už ji v hubě žmoulal jak, který měl ráno Rusům pomoct při návratu. Rusové říkali, že jeden jak je lepší než pět nosičů. Tenkrát to bylo obráceně. Jeden člen španělské výpravy pak důležitě vyprávěl o tom, že jaci můžou mít taky výškovou nemoc. Vzpomínka vyvolala Pavlovi na tváři pobavený úsměv. Tenhle prášek mu předepsal místní praktik, prý se na něj ale může vytvořit závislost a zbavit se jí bude bolet.

Ležel na gauči, který mu též nechali předchozí majitelé, a poslouchal přerývaný zvuk vody ve sprše. Představoval si, jak si Vendula myje vlasy a potom je zabalí do ručníku jako turban. Jestlipak má nalakované nehty u nohou? To přece jen řadí ženy do určité kategorie. Vsadil se se sebou, že nemá, a cítil, jak pomalu přichází úleva a klid. Teď je ta chvíle, kdy ho to neporazí a může trochu myslet na Olgu, přes den to nedokáže, bolí pořád nesnesitelně. A je rád, že je tu Vendula. Závislost anebo přitažlivost, gravitace. Co se stane, když se planety, které obíhají kolem svého slunce, stále míjejí, přibližují, vzdalují a jedna z nich náhle zmizí? Olga. Několik let šťastného a nešťastného kroužení a potom černá díra. DOBRY DEN, NASEL JSEM VASE CISLO V TOMTO TELEFONU. BOHUZEL SDELUJI, ZE MOJE ZENA MELA VCERA NEHODU, KTEROU NEPREZILA. POKUD JSTE JI DOBRE ZNAL, VZPOMENTE NA NI. LUDEK K., MANZEL. Už jsou to skoro dva roky. NEPREZILA. Prý DOBRE ZNAL! Utíkal tenkrát ke strži a telefon do ní mrštil, poprava posla špatných zpráv.

„Tak kam mě uložíte?“ ozvalo se zblízka a vytrhlo to Pavla z myšlenek a polospánku. Černé vlasy, ještě mokré, jí splývaly k uším a ke krku, turban neměla. Na nehty u nohou se podívat zapomněl.

„Jestli vám to nevadí, uložím vás do své postele vedle v ložnici. Zní to divně, co? Já budu spát tady na gauči,“ dodal.

„A vejdou se do té postele dva?“

„Ano.“

„Tak tam budeme spát spolu,“ řekla rezolutně a nalila si ještě na dno sklenice trochu bourbonu. „Nebojte, já jsem z mramoru, jak víte, a vy nejste nebezpečný. Ale myslím, že bysme měli spát spolu, aby se nám po takovém dni ještě něco nepřihodilo: když na to budeme dva, nic se nestane.“

„Jak to víte, že nejsem nebezpečný?“

„Poznám to,“ skoro odsekla a podívala se na hodiny na stěně. „Ježíšmarjá, ono už je půl třetí!“

Celou noc se drželi za ruku, někdy se chvíli objímali, ale nelíbali. Její kůže byla hebká, voněla mýdlem a ženskostí. Našel jednu delší tečkovanou košili, z níž jí sem tam vypadávalo jedno nebo druhé ňadro. V jednu chvíli hluboce usnul, ale zase se probudil, měl erekci. Zamávala mu před očima ukazováčkem, pohladila ho po tváři a vzala si ho do dlaně. Za chvíli cítil, jak ten neodolatelný tlak otevírá závoru absolutna a barví mu mžitky před očima doběla. Objala ho oběma rukama a pevně se ho držela; zdálo se mu, že se chvěje. Potom zase usnul. Zlatozubý Kazach mu chtěl ve snu píchnout injekci a on nemohl utéct, měl nohy z olova. Nakonec musel skočit do ledovcové trhliny a potom vysvitlo slunce, krásné a teplé. Když se probudil, tečkovaná košile byla pečlivě složená na stolku a vedle ní ležel papír: Vy jste ale spáč, vykřičník a velké V.

Vzpomněl si, že slíbil Krásovi, že mu půjčí auto, aby mohl jet s Lukášem na rehabilitaci. Podíval se na hodiny, zatraceně, je devět, to už u nich měl být! Rychle se oblékl, kartáček mu v té rychlosti zapadl pod vanu, chvíli ho lovil, potom běžel k autu. Ale moment – co Žiži!? Našel číslo ze včerejška, vrátil se domů k telefonu. Haló, dobrý den, jak je… heslo, heslo je Špína. Žije? To je skvělé, děkuji, moc děkuji. Cestou se prohlížel v zrcátku, mohl se aspoň trochu oholit.

Na křižovatce, v místě, kde se vycházelo k údolním stěnám, uviděl známou motorku. Zastavil a šel směrem k Andělské stěně, byl nervózní, nakonec začal utíkat a skákal přes kořeny, cesta se změnila ve stezku. To ten blesk a pitomý sen. Doklopýtal pod stěnu, byla ozářena sluncem a na vrcholu stála postava se vzpaženýma rukama; zdálo se mu, že má na sobě dlouhou bílou košili. Sevřelo se mu hrdlo, začal se hrabat boční sestupovou cestou na vrchol stěny, za chvíli tam byl. Na horní plošině ale nestál nikdo. Rychle se přiblížil k okraji, lehnul si na břicho a díval se dolů, do kolmé stěny, kudy vede Cesta kamarádů z Tour Blonde. Dole viděl jen borovice.

Seběhl stejnou cestou a vrátil se pomalu k autu. Motorka tam už nebyla, ale na zaprášených dveřích stálo prstem napsáno A. Ne V, ale A. A vedle malý blesk.

Rozjel se, otevřel okna a dýchal prosvětlený ranní vzduch, cítil v něm vůni pískovce. Při tomhle slunci už budou zítra skály oschlé.

VYPOUKLÉ ZRCADLO

Budova rehabilitačního oddělení vrhala stín do místa, kde zaparkovali, a na blízký trávník. Tlustá bílá kočka z něho pozorovala, jak Krása sestavuje šikmou plošinu a s pomocí tichých nadávek se ji snaží přisunout k autu. Lukášovi se zevnitř vozu zdálo, že ta dopravní značka, která stála naproti, tátovi hlasitě fandí a z úst jí přitom vyjíždí malý invalidní vozík. Je pro něho těžké se dostat z auta ven; dnes se ale s tátou domluvili, že se zkusí víc odrazit levou nohou a sjet po hladké plošině na břiše jako cirkusový lachtan.

Do auta je to jednodušší – Krása vymyslel systém trojnožky s kladkou, přes kterou Lukáše, zapnutého do úvazu na laně, zvedne a rozhoupe. V pravou chvíli lano uvolní a on se snese přesně na sedadlo vedle řidiče. Už to mají secvičené, jen je potřeba mít velké dveře. Když to poprvé zkoušeli, uhodil se Lukáš trochu do hlavy; ale jinak je to chvíle, na kterou se těší. Líbí se mu přesnost, se kterou ho táta pomocí svého mechanismu na sedadlo hodí, a taky to jeho soustředění. Musel se usmát, když si vzpomněl, jak si máma vždycky zakrývá oči. Táta je fakt machr, že to vymyslel, a Špína je dobrej, že jim půjčuje tenhle velkej bourák, Land Rover Defender. Ještě kdyby tak ty pitomý zkroucený nohy víc rozhýbal. Aspoň že funguje pravá ruka – levá je horší, ale doktorka říká, že je ještě naděje na zlepšení. Do patnácti let. Teď je mu čtrnáct, za rok uvidíme. Taky říká, že je zázrak, že mu hlava takhle funguje.

Matika ho baví, i šachy s Joskou, ale co je to platné, když má zkroucený obličej a mluví tak, že mu skoro není rozumět. A ještě u toho slintá. Máma říká, že někdo má talent na matiku, někdo na jazyky a že on tedy na jazyky asi nebude, většinou se u toho usmívá. Někdy ne. Taky ten pohled do zrcadla je dost hrůza. Teď se do něho Lukáš dívá častěji, protože mu začalo na bradě růst takové jemné chmýří. A k tomu ještě to jméno, Lukáš Krásný. Jednou jeli se Špínou k doktorce, to táta s mámou byli někde na úřadě kvůli rozvodu, a Lukáše napadlo, že až vystuduje fyziku, navrhne počítačovou aplikaci na zrcadla, která budou upravovat vadné obličeje a vadná těla. Když existují ta, která je zpitvořují, musí to jít i obráceně. Na 3D tiskárně to určitě půjde a lidé jako on by ta zrcadla mohli mít doma a aspoň chvíli se cítit normálně. Špína byl tím nápadem nadšen a řekl, že si na to spolu zařídí firmu.

Lukáš se vyklonil ze dveří automobilu, levou nohou se odrazil, jak jen to šlo, a sjel po přistavené plošině jako lachtan v cirkuse. „To bylo bombový,“ pochválil ho táta a pomohl mu posadit se do křesla se třemi velkými koly, sestaveného speciálně pro něho.

Na dveřích ordinace má několik let napsáno MUDr. Sabina Vomáčková, na zaprášeném autě už asi týden UMYJ MĚ! a v občanském průkazu od včerejška Rozvedená. Přes bílou záclonu sledovala akrobatické představení dua Krásných a neubránila se úsměvu. Lukáš je skoro stejně starý jako její syn, u chlapců jeho věku na to myslí vždycky. Hodně dětí s touhle chorobou má postižený intelekt, ale Lukáš ne. Uvědomovat si plně tak těžký hendikep? No a co, řekla si jako vždy, když ji to napadne. Hlava je všechno, karty má aspoň rozdané od samého začátku; něco prostě dělat nebude, něco nebude mít a nepřekvapí ho to. Pevná jistota, žádná vratká naděje. „Do háje s nadějí,“ řekla najednou nahlas a dostala kvůli tomu ještě větší vztek na Vomáčku, bývalého manžela. Schválně si nechala to jeho pitomé jméno. Konceptuální umělec, který si neuhlídal, že ta jeho poslední děvka nebrala antikoncepci. Neměla by ho nenávidět, mají spolu dítě. Poučka k ničemu. Špatná karta, navíc tak obehraná.

Sestra Jarmila se na ni podívala, ale nepřekvapilo ji to; byla zvyklá, že si doktorka občas pro sebe řekne něco nahlas.

„Jarmilko, jdou Krásní, vezmeme si je na cvičení na dvojku a potom zkusíme ty nové protahovací popruhy,“ řekla doktorka Vomáčková a trochu si před zrcadlem upravila vlasy. „Poslyšte, Jarmilko, vzpomínáte si, jak nám Lukáš posledně vyprávěl o tom nápadu se zrcadly?“

„S jakými zrcadly?“

„S těmi opravnými, co vám změní na těle něco, co se vám nelíbí, už víte?“

„Jo tohle, ano, vím – myslíte, že to jde?“

„Já nevím, ale dneska jde s počítači asi všechno. Existuje už třeba aplikace Facetune, nebo tak nějak, ale to se musíte dívat na obrazovku počítače, kdežto tohle byste měla pořád kolem sebe. Já bych si třeba trochu srovnala nos. A něco bych udělala s těmi kruhy pod očima. Ale spíš bych se měla jednou pořádně vyspat.“

Jarmilka otevřela dveře a do ordinace vjel Lukáš, za ním vešel jeho táta a zahalekal: „Lukáš a David, oba Krásní, hlásí příchod!“

„Dóóóóbrrrrýýý dééén,“ soukal ze sebe Lukáš nosovým hlasem, hlava mu ležela strnule na pravém rameni a oči mrkaly na pozdrav. Pravou rukou se křečovitě držel opěradla, levá neobratně mávala a tenké nohy se opíraly o stupátka vozíku.

„Ahoj, Lukáši, dobrý den, pane Krásný,“ řekla doktorka s úsměvem. „Tak co je nového, cvičili jste? Co ta levá ruka?“

„Paní doktorko,“ nadechl se Krása a tvářil se významně, „tak my umíme, teda Lukáš umí, kličku na botě! Sice zatím jenom na levý, ale pravá bude brzy. Dřeme jako koně!“

Lukáš souhlasně zamrkal, zakýval hlavou a těšil se z toho, jak úsměv doktorky Sabiny Vomáčkové směřoval k němu a zároveň se odrážel od bílé omítky, dlaždiček na zdi a ovšem od zrcadla. Tohle má rád. Taky to, jak ho doktorka na lehátku vyšetřuje, klepe mu na nohy a ruce kladívkem, prohmatává ho a on má potom husí kůži. Nebylo to tak dávno, kdy mu při tom ztvrdnul, ještě že si toho táta včas všiml a přikryl ho dekou. Špínův synovec Joska říkal, když byl letos u nich na návštěvě a místo šachů si pouštěli porno, že když to s holkou dělá, tak si musí vzít kondom, aby k tomu nedošlo brzy, to je v každým případě dobrý, a taky musí myslet na něco ošklivýho. Tak myslí na profesorku biologie. Říká se jí Trepka, on se kvůli ní možná nedostane k maturitě. Přesto to někdy nefunguje. Lukáš mu poradil, aby raději myslel na něho. Taky že by bylo dobrý, kdyby existovala telepatie nebo dálkový přenos smyslů, to by z toho měli prospěch oba, Joska by se neudělal brzy a on by si užíval s ním. Joska mu tenkrát řekl, ať ho nesere, že má do Trepky daleko, protože on, Lukáš, má sice nakřivo tělo, ale ona je křivá uvnitř, což je tisíckrát horší.

„Pojedete s Jarmilkou na dvojku. Dneska si zacvičíš, Lukáši, až se z tebe bude kouřit!“ řekla doktorka, když skončila vyšetření. „Mám pro tebe připravené nové popruhy. Z Ameriky! Vyzkoušíme je a dáme ti je na cvičení domů.“

„Jóó z Amééériky, tóó bude mejdíín čájna, bůůdou úrčítě žluuutýý. Že jóó!“ zubil se Lukáš.

„Jsou zelené,“ řekla sestra Jarmila, chopila se Lukášova vozíku a vyjela z ordinace ke cvičebně číslo dvě.

„Paní doktorko, mohl bych vás o něco požádat?“ odhodlává se po krátkém váhání Krása.

„O co jde? Kafe rovná se žádost o rande jako posledně?“

„Ale ne, jen to kafe. Já vím, že máte chlapů plný zuby a myslíte si, že jsme debilové.“

„Čtete mi myšlenky,“ ano, má plné zuby chlapů i drbů.

„Paní doktorko, my jsme sem do nemocnice včera přivezli, teda Špína přivezl, kamaráda Žižiho, je prý na áru, nemohla byste se prosím zeptat, jak to s ním vypadá?“

„Odkud spadnul?“

„Ale ne, on teď neleze – zase jede v chlastu a včera se mu udělalo špatně.“

„Aha. Jistě jeden z instruktorů vaší slavné horoškoly Křížový vrch,“ říká doktorka s přesně odměřenou dávkou ironie.

„Nejenom instruktor, my jsme ji s Žižim založili. Oni tam nepouštějí návštěvy, nemohla byste je nějak přesvědčit, abych se na něho mohl jít podívat?“

„Půjdeme se teď podívat za Lukášem, jak s Jarmilkou cvičí, a potom tam zkusím zavolat, třeba bude sloužit někdo vstřícný. Za půl hodiny mi ale přijde další pacient.“

„Moc vám děkuju, paní doktorko. Jste hodná, že to aspoň zkusíte. On už Žiži nikoho nemá. A taky jsem četl, že když se na tyhle těžce nemocný lidi mluví, třeba v bezvědomí, tak jim to pomáhá se uzdravit. Myslíte, že je to pravda?“

„Ano, je. A proč už nikoho blízkého nemá?“

„No,“ zamyslel se na vteřinu Krása, „on je Žiži všechny nějak poztrácel. Má jen syna. V Portugalsku. A ten není jeho.“

„Začínám chápat, proč se ta vaše horoškola jmenuje Křížový vrch.“

„Ale ne – my jsme se na Křížovým vrchu poznali, tam jsme začínali lézt, to je v Adršpachu. A když jsme zakládali firmu, řekli jsme si, že chceme opravdový zájemce, a tak jsme si dali tenhle název,“ vysvětloval se zaujatým výrazem Krása a myslel na to, že většinu účastníků jejich kurzů stejně tvoří držitelé vánočních dárkových poukazů. Nebo narozeninových. Měli by ji přejmenovat. „A my se teď se Špínou, teda s Pavlem Špinkou, doktorem Špinkou, o něho trochu staráme,“ dodal.

„A jak se ten váš Žiži vlastně jmenuje? Nemůžu volat na ARO a ptát se na nějakého Žižiho.“

„Žežulka, Jan Žežulka.“

„Žežulka,“ řekla doktorka a znělo to lakonicky. „Aspoň si to zapamatuju.“ Něco o nich slyšela od Jarmilky, její syn tam absolvoval horolezecký kurz, chválil si to. Ostatně, Krásný ji pořád láká, aby s nimi zkusila to lezení i ona. „Pojďte, podíváme se, jak Lukáš cvičí,“ řekla a otevřela dveře do cvičebny.

Jarmilka sedícího Lukáše podpírala, ten se svědomitě snažil s rukama nad hlavou tahat za široké gumové popruhy; byly upevněné na kovové konstrukci, tvořila kolem něho jakousi klec s mnoha pákami. Na stěně proti němu viselo velké zrcadlo, doktorka ho nikdy příliš nevnímala; dnes si ale všimla, že jeho masivní rám, vyrobený ze žlutého plastu, je nejen ošklivý, ale z jedné strany i načernalý a pokroucený. Postavila se vedle cvičícího chlapce, za ním stál jeho otec a před ním Jarmilka, která Lukáše povzbuzovala. „Teď zaber levou, vidíš, dostaneš to dál než posledně, výborně!“ Zřejmě to zrcadlo původně stálo u nějakých kamen nebo u krbu. Udělala jeden krok dozadu, aby se dostala do zlatého řezu. Ošklivější rám nikdy neviděla, ale vymezuje, vymezení je důležité. Vybavila se jí zrcadla ve fitku, mají je asi ve všech fitness klubech, bez rámů vyplňují celé stěny, zvětšují prostor a poskytují iluzi neomezenosti. Cvičící těla tam mohou kontrolovat své pohyby. A když se postaví správným směrem, vidí se v sérii menších a menších okének, jak mizí v nekonečnu.

„Víte, že když Rembrandt maloval ty svoje autoportréty, měl zrcadlo vypouklý a musel se přeměřovat?“ řekl Krása a postavil se vedle doktorky tak, aby se viděl v zrcadle celý. Pod nimi se zobrazovalo torzo Lukáše, který jako by držel koňské opratě. „Rovný zrcadla tenkrát nebyly nebo byly hrozně drahý. Jak teda ten Rembrandt asi vypadal?“ dodal.

„Na všech obrazech dost spokojeně,“ odpověděla potichu doktorka. „Lukáši, jde ti to výborně, zase pokrok od posledně,“ dodala nadšeně. „Jarmilko, zkuste teď nohy se zátěží a potom vezměte ty nové popruhy, já se za chvíli vrátím.“

Na obrazovce počítače hledala v seznamu linku na anesteziologicko-resuscitační oddělení. Hleďme, tak pan Krása se zajímá o výtvarné umění. Na první pohled zemitý chlap z hor a skal, a přitom ví něco o Rembrandtovi. „Haló, dobrý den, Vomáčková, rehabilitace, mohla bych mluvit s někým z lékařů?“

Latté, nebo cappuccino? Latté, děkuji.

Odnesla si svou kávu ke stolku a unaveně si sedla. Mimo práci se se svými pacienty nebo jejich rodiči nikdy nesetkává, dnes udělá výjimku, nemocniční bufet v pět odpoledne je stejně dost neosobní prostředí, byť docela útulné. Jenom ta hudba jde na nervy, dokola se táhnoucí balkánské melodie ji rozčilují. Nájemce pochází z Chorvatska, asi si někde přečetl něco o pink music, jakou pouštějí v čekárnách amerických nemocnic. Napila se a na chvíli zavřela oči.

„Tak už jsem tady. Ani jsem moc nevěřil, že tu budete, paní doktorko,“ pozdravil Krása a šel si k pultu objednat černý čaj.

„Tak vy mě zvete na kafe a sám si dáte čaj,“ řekla, když si přisedal a trochu čaje se vylilo na podšálek. „Jak se daří vašemu kamarádovi?“

„Ještě jednou moc děkuju, paní doktorko, zařídila jste to perfektně, nechali mě tam až doteď. Já kafe nepiju, ale můžu na něj zvát, nezlobíte se?“

„Proč bych se zlobila? Jen mě to zajímalo. Ale víc mě zajímá, jak to s ním vypadá.“

„Je v tom umělým spánku, na dejcháku, ten doktor říkal, že je teď stabilní, ale že neví, jak to bude dál. Že byl asi dost dlouho bez kyslíku, vdechnul zvratky. No a taky měl asi zástavu srdce, prostě byl v klinický smrti. Říkal, že jsme ho dobře oživovali, tohle moc lidí nepřežije. Tak jsem u Žižiho seděl, držel ho za ruku a říkal mu, jak s Lukášem cvičíme, že jsme byli u vás, o vás jsem mu povídal a tak. Doktor ale řekl, že to teď nemá cenu, že je v hlubokým bezvědomí. Já jednou taky takhle ležel a pamatuju si jenom to, jak jsem se dusil, když mě probouzeli. Tak má asi pravdu. Doktor mi řekl, že vás zná, že jste tam pracovala.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nahoře už nikdo není.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.