The original edition of this book was published in 2019 by Little, Brown and Company, an imprint of Hachette Book Group, under the title The Bastard Brigade.

Copyright © 2019 by Sam Kean

Illustrations © Kevin Cannon

Cover photography © Tronstad collection/NIA / Shutterstock

Translation © Tomáš Jeník, 2022

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-952-0

Lidem, kteří vědí jen tolik, aby se báli nejhoršího, mohou i divné věci dávat smysl.

Thomas Powers

Autorova poznámka

Po diskusích a čteních se mě lidé často ptají, proč jsem nikdy nenapsal knihu o fyzice. Vždyť jsem koneckonců fyziku vystudoval a stále ji považuji za nejromantičtější ze všech přírodních věd. Žádný jiný obor nemá tak neuvěřitelný záběr, když zkoumá všechno od struktury subatomárních částic po osud kosmu, nemluvě o všem tom lidském mezitím. Znáte-li fyziku, znáte vesmír.

Ve svých čtyřech předchozích knihách jsem však fyziku víceméně ignoroval a soustředil se raději na chemii, genetiku, neurovědu a atmosféru. Proč? Krátká odpověď zní, že jsem musel respektovat i svůj druhý obor, který jsem vystudoval na vysoké škole – anglickou literaturu. Nesmírně rád vyprávím příběhy, a proto když chystám knihu, hledám především silné příběhy. Chci hrdiny a padouchy, konflikt a drama, dějové zvraty a vykoupení. A jednoduše jsem nenacházel „fyzikální“ příběh, který by mě natolik inspiroval, abych o něm chtěl napsat celou knihu.

Až doteď. Atomoví parchanti jsou přesně tím dobrodružným „fyzikálním“ příběhem, jaký jsem vždy chtěl vyprávět – o heroické snaze zabránit nacistům získat atomovou bombu. Hybnou silou tohoto příběhu je fyzika, ale v jeho jádru najdete muže a ženy, kteří na sebe vzali ten náročný úkol a byli ochotni udělat cokoliv – špionáží a sabotáží počínaje a vraždou konče – pro to, aby uspěli. Bez ohledu na to, jaký příběh se vypráví, do děje vás vždy vtáhnou postavy. A v tomto příběhu najdete piráty i laureáty Nobelovy ceny, šéfy států i hollywoodské hvězdičky, lidi nesmírně silné i opovrženíhodné slabochy. Především jsou to ale lidské bytosti – lidé vržené do situací, které v nich odhalily to nejlepší i to nejhorší.

Atomoví parchanti jsou pro mě něco úplně jiného, nová spisovatelská výzva. Ve všech ostatních knihách jsem měl jedno ústřední téma (periodickou tabulku, lidský mozek a tak dále) a o něm jsem vyprávěl několik desítek příběhů. Ve výsledku tak byly kapitoly v podstatě samostatné a na sobě nezávislé jako sbírka povídek. Tato kniha je ucelenější, víc připomíná román. Sleduje sice několik dějových linií, ale vypráví jeden velký příběh a pravdu odhalí až kolektivní úsilí postav.

A protože jsou postavy klíčem k tomuto dobrodružství, napadlo mě doplnit knihu o jejich seznam a stručné charakteristiky – najdete je na straně 429. (Snažil jsem se nic nevyzradit.) Když si budete chtít připomenout, kdo je kdo, stačí nalistovat příslušnou stránku a podívat se.

Hlavně doufám, že vás kniha bude bavit. Mám fyziku nesmírně rád, a tak jsem si první výpravu do jejího hájemství dlouho rozmýšlel. A tento příběh za to čekání určitě stál.

ATOMOVÍ
PARCHANTI

PROLOG
Léto 1944

Vojáci se vyřítili z chaty a z rámu dveří nad jejich hlavami pršely třísky. Nebylo to poprvé, co ten den na Borise Pashe někdo střílel, a nemělo to být ani naposledy. Před hodinou se Pash s poručíkem vplížili do zaminovaných lesů kolem chaty na pobřeží v severní Francii. V tom lese už zahynulo sedm statečných odbojářů, ale divoká povaha – někteří by řekli spíš lehkomyslnost – hnala Pashe dál. Měl cíl: zajmout místního vědce. Proč je důležité dopadnout ho, to Pash nevěděl. Ale v hlavě mu rezonovala poslední slova, která před pár týdny slyšel ve Washingtonu od svých nadřízených: „Sebemenší zdržení při této misi pro nás může znamenat obrovské ztráty, nebo dokonce úplnou porážku.“

Nebyla to nadsázka. Pash vedl jednotku vědeckých commandos zvanou Alsos, která po celé Evropě sbírala tajné informace o nejstrašnější myslitelné hrozbě – o nacistickém projektu atomové bomby. Alsos operovali nezávisle a nepatřili pod žádnou větší vojenskou skupinu, proto se jim říkalo Parchanti. Ta přezdívka se ale stejně dobře hodila na samotného Pashe, zarputilého veterána z první světové války, z jehož bláznivých akcí v nepřátelském týlu mívali washingtonští nadřízení žaludeční vředy.

Kancelářské krysy ale potřebovaly parchanta, jako byl Pash. Byl ochoten vzít úkoly, které by nikdo jiný nezvládl, nebo se do nich nikomu nechtělo. Jako třeba zajmout muže, který se skrýval ve vesnici na francouzském pobřeží, které stále ještě ovládali nacisté. Oním mužem byl držitel Nobelovy ceny za fyziku a údajně se měl podílet na německém jaderném programu. Jeho dopadení tedy mohlo narušit celý nacistický projekt atomové bomby a znemožnit Adolfu Hitlerovi získat atomové zbraně.

Když se však Pashovi a jeho společníkovi podařilo prokličkovat mezi nášlapnými minami a nástražnými dráty, našli v chatě něco ještě horšího: nic. Dveře byly dokořán, chata opuštěná, vybílená a plná suti. Prohledali všechno, ale nenašli dokumenty ani přístroje, o jaderném vědci ani nemluvě. Washington se obával, že i „menší zdržení“ při nalezení cíle může Spojencům prohrát válku. A teď cíl zmizel. Zklamaný Pash s poručíkem už chtěli odejít, když vtom se do rámu dveří nad jejich hlavami zaryla sprška kulek. Pak uslyšeli štěkání kulometu.

Oba se okamžitě vrhli k zemi a začali se plížit pod ochranu stromů. S ohledem na utajení celé akce prozradil Pash jen hrstce lidí, co mají ten den v plánu. Proto také netušili, kdo a proč po nich vlastně střílí – mohli to být nacisté, Američané i francouzští zběhové. Ať to byl kdokoliv, měl zcela jasný cíl: udělat z Pashe a jeho druha osmou a devátou oběť honu na francouzského jaderného fyzika.

Ve stejné době, kdy se Boris Pash snažil uniknout z kulometné palby, měl i nový vědecký šéf jednotky Parchantů vlastních starostí až nad hlavu. Samuel Goudsmit, jaderný fyzik s mírnou povahou a zálibou v okázalém oblékání, přijel do Londýna krátce po Dni D, tedy právě včas, aby zažil první dopadající rakety V-1. Uprostřed noci zaslechli Londýňané ze tmy nad sebou podivné bzučení, které náhle ztichlo, když se motor vypnul a střela začala padat k zemi. Následovalo několik vteřin strašlivého ticha. Mnozí zadržovali dech, dokud se neozvala ohlušující rána. Potom někdy následovala další vteřina ticha, než se ulicemi rozlehl křik – a o nějakém tichu už po zbytek noci nemohla být řeč.

Druhý den ráno připadl Goudsmitovi nepříjemný úkol ohledat krátery po V-1 Geiger-Müllerovým detektorem. Armádní představitelé ho tahali od jedné katastrofy ke druhé a pokaždé v podstatě strčil detektor do jámy, aby tam hledal výmluvné cvakání ohlašující radioaktivitu. Nacistické velení rozběsnila invaze do Normandie a Spojenci se obávali, že by Hitler mohl jako odvetu začít přes Lamanšský průliv pálit rakety s jadernými náložemi. Střely „V“ se zdály být ideálními nosiči, a proto také Goudsmit pročesával každou jámu, kterou po sobě zanechaly.

Žádnou radioaktivitu nezaznamenal, ale to neznamenalo, že si mohl oddechnout. Právě naopak. Krátce nato dostal rozkaz k ještě riskantnější akci – proniknout přímo do dračího doupěte a v nacisty ovládané Evropě pátrat po atomovkách. Už jenom seznam vybavení na misi působil hrozivě. Doporučoval například, aby si vzal vlněnou čepici, kterou bude „nosit pod helmou“. Kdo by po něm střílel? A panebože, na co potřebuje plynovou masku? Nejděsivější ovšem bylo, že měl podle instrukcí aktualizovat závěť a pořídit si životní pojistku. To už rovnou mohl zavolat manželce a říct jí, že to má za sebou. Ale stejně se ukázalo, že žádná americká pojišťovací společnost nepojistí člena jednotky Parchantů. Tak si to shrneme. Chystáte se proniknout na nacistické území, abyste tam našli atomovou superzbraň, a chcete životní pojistku? To si radši necháme ujít. Zatímco pro Borise Pashe byly operace v nepřátelském týlu především dobrodružstvím, Goudsmit v nich viděl jenom nebezpečí a jistotu vlastní smrti.

Ostatně Goudsmit by býval raději celou válku vynechal a zůstal v pohodlí domova, kdyby vyšší síly nerozhodly jinak. Narodil se v Holandsku a jako evropský Žid se rozhodl bojovat proti Hitlerovi. Jako jeden z mála spojeneckých jaderných vědců se nepodílel na projektu Manhattan, což mu přiřklo jedinečné postavení: měl dostatečné teoretické znalosti, aby se mohl vyptávat nacistických vědců na výzkum štěpení, ale neměl dostatek konkrétních informací o spojeneckém vývoji bomby, aby mohl vyzradit něco tajného, kdyby jej (polk) Němci zajali a mučili. Navíc hovořil několika evropskými jazyky a mnoho předních německých fyziků počítal mezi své přátele.

Aspoň donedávna. Po letech války začal některé nenávidět. Velmi dobře se například znal s legendárním kvantovým fyzikem Wernerem Heseinbergem, jehož dokonce několikrát pozval k sobě domů. Toto přátelství se však rozpadlo na prach, když se Heisenberg zapojil do německého vývoje atomové bomby. Goudsmit to považoval za zradu a přivádělo ho to k dost ošklivým myšlenkám. Jednou dokonce zcela vážně navrhl, že by měli do Německa vyslat přepadové komando a jeho někdejšího přítele unést. A když pak přibylo zvěstí o činnosti německých vědců, zapojil se Goudsmit do přípravy ještě temnějších akcí. Při jedné měl bývalý profesionální baseballista s pistolí a kyanidovou kapslí odletět do Švýcarska a zavraždit Heisenberga na vědeckém sympoziu.

Ani posedlost Heisenbergem ale nebyla tím, co nakonec přivedlo Samuela Goudsmita do války v Evropě. Měl jisté osobní poslání. Hitlerovy machinace uvěznily jeho rodinu v Holandsku a jeho matku a otce zatkli. Na posledním dopisu od nich našel razítko koncentračního tábora a od té doby o ně měl šílený strach. Goudsmit vstoupil do jednotky Parchantů, aby bojoval proti Hitlerovi, to určitě, a také aby zabránil nacistům vyrobit atomovou bombu. A také chtěl najít své rodiče.

Krátery po V-1, které Samuel Goudsmit zkoumal v Londýně, byly dost děsivé, ale vědečtí špioni po celé Evropě už zaslechli zvěsti o ještě ničivějších raketách – o V-2 a záhadných V-3, které měly mít větší dosah, vyšší rychlost a větší ničivost. S tím neměl Joe Kennedy nejmenší problém. Čím větší nebezpečí, tím víc slávy pro něj.

V srpnu 1944 sloužil Joseph Kennedy mladší v Anglii a pomalu každý den psal dopisy domů svému mladšímu bratrovi Johnovi, budoucímu prezidentovi Spojených států. Jako každý pilot – létal v námořnictvu – v nich Joe vykládal oplzlé historky o děvčatech a stěžoval si na nudu a dřinu na anglickém venkově. Ve skutečnosti však měl Kennedy privilegia, o nichž se mohlo většině řadových vojáků jen zdát – čerstvá vejce, bílé hedvábné šály, gramofon, humidor a kolo, na němž jezdil do kostela. Čas od času si také posílal do Londýna pro bedny skotské a pivo Pabst Blue Ribbon. Kolem a kolem, Joe se neměl vůbec zle.

Ale mezi řádky plnými neškodného žvanění se skrývaly náznaky závisti. Jednou Joe pogratuloval Jackovi k medaili za statečnost, kterou získal v jižním Pacifiku. JFK tehdy mimo jiné zachránil život těžce popálenému námořníkovi jménem Patrick McMahon. Vysloužil si tím slávu válečného hrdiny – a bratrovu zášť. Joe bratrovi vysekl jízlivou pochvalu, při níž zmínil, že o něm četl v časopise další článek, načež dodal: „McMahon už musí mít vykládání o tobě plné zuby.“ Narodili se jen dva roky po sobě a od malička spolu o všechno soupeřili – o známky, o děvčata, o otcovu přízeň. Joe skoro vždy zvítězil, a tak ho štvalo, že jej bratr překonává na poli válečné slávy, což bylo vzhledem k jejich mládí do té doby zdaleka nejdůležitější kolbiště.

Joe nicméně doufal, že bratra dožene, a to brzy, protože mezi nedělní mší a sobotním popíjením se cvičil na přísně tajnou misi. V uplynulém roce Němci vybudovali podél pobřeží v severní Francii, na dostřel od anglických břehů, několik tajemných raketových sil. Pokud Hitler skutečně plánoval zasypat Londýn atomovou zkázou, mohly tyto bunkry posloužit jako ideální odpalovací zařízení, a jakmile by palba V-1 začala, hodlali Spojenci sila co nejrychleji zlikvidovat.

Problém byl, že bunkry byly tak velké a tak důkladně zpevněné, že na ně konvenční bomby shozené z letadel nestačily. A tak spojenecké velení muselo experimentovat a nakonec padl návrh přeměnit na bomby samotná letadla. Podle plánu se měly letouny naládovat výbušninami a jako nepilotované drony dopravit na druhou stranu Lamanšského průlivu. Tam se pak pomocí jednoduchého dálkového ovládání měly nasměrovat, aby jako kamikaze narazily do bunkrů. Jediný problém spočíval v tom, že letadla nemohla sama odstartovat – někdo se s těmi létajícími bombami musel rozjet po ranveji, dostat je do vzduchu a za letu nálože aktivovat. Joe se dobrovolně přihlásil, že bude ten „někdo“.

V dopisech bratrovi samozřejmě nemohl prozradit žádné podrobnosti, ale jeho nadšení prosvítalo z každého druhého řádku. V jednu chvíli se pochlubil, že co nevidět určitě taky dostane vyznamenání. Ale vědom si toho, že by dopis mohli dostat do ruky jeho rodiče, vzápětí všechny ujistil, že je v bezpečí. „Nehodlám riskovat svůj drahocenný krk… při nějakém šíleném podniku,“ napsal. Byla to nehorázná lež. V době, kdy to psal, už několik Joeových kolegů utrpělo hrůzostrašná zranění – jednomu utrhla při seskoku zamotaná padáková lana ruku a další se zabil pádem z výšky. Ve skutečnosti to byl jeden z nejšílenějších podniků za celou válku.

Všichni víme, jak druhá světová válka skončila – dvěma černými atomovými hřiby nad sežehlými troskami Hirošimy a Nagasaki. Ale většina lidí si neuvědomuje, že to klidně mohlo dopadnout opačně – že válka nemusela skončit americkou atomovou bombou, ale tou německou, která by nesrovnala se zemí japonské město, ale Londýn, Paříž, nebo dokonce New York.

Mnoho vědců zapojených do projektu Manhattan žilo v domnění, že Němci jsou ve výzkumu bomby napřed. Koneckonců to byli němečtí chemici a fyzici, kdo objevil štěpení atomu, a Třetí říše spustila svůj vlastní projekt Manhattan (zvaný Uranový spolek) už v roce 1939, takže měla dvouletý náskok. Německo mělo k dispozici také nejlepší průmyslové podniky na světě a dokázalo zpracovat obrovské množství materiálu, které bylo k výrobě bomby zapotřebí. Nikdo na světě se nemohl rovnat jeho genialitě a průmyslové moci – nemluvě o ďábelském nutkání vést válku.

Toto zjištění mělo dva následky. Za prvé přimělo americké vědce maniakálně dřít, aby bombu vyvinuli dřív. A za druhé to Spojence donutilo k sérii zoufalých sabotážních akcí, které měly ochromit nacistický jaderný projekt. Špioni, vojáci, fyzici i politici – všichni při nich měli jistou roli. Jak to vystihl jeden historik: „Snad nikdy nehráli vědci a státníci s větším rizikem a snad nikdy nepoháněl pocit bezdeché naléhavosti lidi k mimořádnějšímu úsilí.“

Atomoví parchanti vyprávějí příběh tohoto hrdinského, chaotického a často smrtícího úsilí. Hlavními postavami této knihy nejsou jen dobrodruzi jako Borish Pash nebo Joe Kennedy, ale rovněž odvážné vědkyně jako Irène Joliot-Curieová a lise Meitnerová. Věda se samozřejmě na válčení podílela už před rokem 1939, ale ve druhé světové válce Spojenci poprvé rozdali vědcům zbraně a helmy a poslali je přímo na bojiště. Tato stínová válka se v mnoha ohledech podobala té viditelné, ale její účastníci víceméně ignorovali pohyb vojsk, lodí a letadel, aby o to větší pozornost věnovali myšlenkám – velkým svět měnícím vědeckým nápadům.

Ovšem když si to situace žádala, nezdráhali se Spojenci ušpinit si ruce. Hrdina první kapitoly – první americký atomový špion, tajemný baseballový chytač jménem Moe Berg – kradl svým přátelům poštu, opakovaně lhal svým nadřízeným a znepokojivě často bez jejich dovolení mizel neznámo kam. Pro Berga a jemu podobné nebyla žádná taktika příliš extrémní – letecké bombardování, tajné přepady, Molotovovy koktejly, únosy –, pokud přispěla k tomu, aby Hitler nezískal atomovou bombu.

Na rozdíl od jiných příběhů o nacistickém jaderném programu se tento soustředí výhradně na Spojence – umožňuje nám nahlédnout do hlav mužů a žen, kteří stanuli před dost možná rozhodujícím úkolem. Mnohé z toho, co bude číst na následujících stránkách, pochází z dosud nepublikovaných či přehlížených zdrojů, což nám dává zcela nový náhled na některé fascinující, a přitom relativně málo známé válečné postavy. Všechny mise byly pochopitelně přísně tajné a ti, kdo se na ně dobrovolně přihlásili, měli mnohdy vlastní, temné důvody. A v některých případech věnovali pomalu stejné úsilí bojům mezi sebou jako válčení s nepřítelem. Ale přestože leckdy nedokázali zkrotit své vnitřní démony, tváří v tvář nacistické hrozbě nikdy nezaváhali.

Děj Atomových parchantů začíná ve třicátých letech minulého století, v té „podlé, nečestné dekádě“, kdy se zrodilo jaderné štěpení, a pokračuje líčením epochálních dobrodružství až do posledních dní války. Spojenci obětovali miliony životů při dobývání severní Afriky a Itálie, nemluvě o vytvoření předmostí ve Francii. Celou dobu se však obávali, že by Hitler s pár kilogramy uranu mohl zvrátit celý úspěch vylodění v Normandii a zase vyhnat spojenecká vojska z Evropy.

Takže pokud vám následující vyprávění bude místy připadat zběsilé, bláznivé či dokonce šílené, má to dobrý důvod. Vědci i vojáci byli přesvědčeni, že šílenec co nevidět získá nadlidskou moc uzamčenou v jádru atomu. Aby tomu zabránili, byli ochotni zaplatit cokoliv.

PRVNÍ ČÁST
Před válkou, do roku 1939

1. KAPITOLA
Profesor Berg

První americký atomový špion se málem ani nestal Američanem. Otec Moa Berga Bernard uprchl v devadesátých letech devatenáctého století před pogromy z Ukrajiny a koupil si lodní lístek z Londýna do Spojených států. Plavil se na přelidněném špinavém parníku, který páchl po lančmítu a nemytých tělech. Pak přijeli do New Yorku a proti tamním ghettům a činžákům vypadaly i chudinské kajuty na lodi jako luxus. Když se Bernard doslechl, že cizinci, kteří bojovali v búrských válkách, dostanou automaticky britské občanství, skočil na příští parník do Londýna – jen aby zjistil, že nabídka už neplatí. Jen velmi neochotně utratil posledních deset dolarů za další lístek do New Yorku, smířený s tím, že se holt stane Američanem.

V Americe se Bernard brzy oženil se švadlenou z Rumunska jménem Rose, měli spolu tři děti a otevřeli si prádelnu na Lower East Side. Nebyl to úspěch. Vášnivý čtenář Bernard se často tak ponořil do knížek, že při žehlení vypálil lidem do oblečení díry. Nakonec si své chyby přiznal a raději si otevřel v Newarku lékárnu a s rodinou se nastěhoval do bytu nad ní. (Protože tolik pracoval – patnáct hodin denně –, komunikoval s rodinou převážně jen trubkou, která se táhla z přízemí do prvního patra.) Jakožto první židovská rodina v v tom místě se Bergovi občas stávali terčem diskriminace (děti na ně pokřikovaly: Hej, kristovrahu!), ale jejich lékárna se po čase stala středem společenského života pro široké okolí. Bernard se proslavil zejména svými „Bergovými koktejly“ – laxativy z ricinového oleje a kořenového piva. Než koktejl namíchal, vždy se dotyčné paní zeptal, jak daleko to má domů. „Čtyři bloky,“ odpověděla. A tak jí odměřil čtyřblokový koktejl a nechal ji ho vypít. „Běžte rovnou domů,“ varoval ji, „a nikde se nezastavujte na kus řeči.“ Mnozí se na vlastní kůži dost nepříjemně přesvědčili, že si nedělá legraci.

Nejmladší syn, pětiapůlkilový Moe, se Bernardovi a Rose narodil v roce 1902. Jelikož Bernard pořád pracoval, mohl se chlapec naplno věnovat své vášni – baseballu. V kteroukoliv denní či noční hodinu metal míčky, jablka, pomeranče, cokoliv přibližně kulatého, a už jako malý byl nejlepším chytačem v Newarku. Dřepl si za poklop kanálu, jako by to byla domácí meta, nasadil si rukavici, která na jeho malé ruce vypadala jako polštář, a nechal místní policajty, aby na něj házeli co největší rány. „Silnějc!“ hulákal na ně. „Silnějc!“ Nakonec se jeden policajt naštval a poslal na něj opravdovou šlupku. Berg se zapotácel a skoro upadl. Ale ustál to – žádný dospělý ho nemohl dostat. O malém talentu se doslechli v týmu místního episkopálního kostela a okamžitě jej vzali. Trvali na tom, že bude používat křesťanský pseudonym Runt Wolfe. A Runt se brzy stal hvězdou týmu.

Jediný, koho Moeovy baseballové schopnosti vůbec neohromovaly, byl jeho otec. Americkým občanem se Bernard Berg stal z nouze a nejameričtější ze všech amerických sportů mu jednoduše nepřirostl k srdci. Baseballisty považoval za hlupáky a stavěl je do kontrastu se svými hrdiny – učenci. Ovšem Moe si vedl velmi zdatně i ve škole, maturoval v šestnácti a dostal se na Princetonskou univerzitu. Tam se vrhl na studium otcových milovaných románských jazyků a získal bakalářský titul, přičemž občas studoval až šest kurzů za semestr a naučil se mimo jiné sanskrt a starořečtinu. Když se Berg později proslavil, žádná jeho zvláštnost nefascinovala lidi víc než jeho jazykové schopnosti. Někteří jeho obdivovatelé tvrdili, že hovořil šesti jazyky a všemi plynně, jiní říkali, že je jich osm, a další dokonce tucet.

K otcově nelibosti hrál Berg ovšem i baseball za Princetonské tygry. Na zápasy univerzit sdružených do Břečťanové ligy tenkrát chodívaly obrovské davy, někdy až dvacet tisíc lidí, a Berg se stal hvězdnou spojkou svého týmu. Pomohlo, že narostl na sto osmdesát pět centimetrů a měl obrovské pracky. „Potřást si s ním rukou bylo jako si třást rukou se stromem,“ vzpomínal jeden jeho známý. Hned v prvním ročníku Berg s Tygry při exhibičním zápase málem porazili vítěze Světové série New York Giants, když na Polo Grounds nakonec prohráli 3:2. V Bergově posledním ročníku pak Princetonští tygři zakončili sezonu s bilancí jednadvaceti vítězství a čtyř porážek, přičemž si zapsali osmnáctizápasovou šňůru. A sám Berg měl ve statistikách pálkařský průměr .337, a proti rivalům z Harvardu a Yale dokonce .611. S druhým metařem týmu, rovněž vášnivým milovníkem jazyků, často probírali obranné strategie latinsky, aby soupeři nevěděli, o čem se baví.

Asi si říkáte, že vysoký, statný, veskrze americký baseballista z Princetonu se zálibou v románských jazycích byl určitě populární chlapík. A lidé Berga skutečně obdivovali. Ale převážně na dálku; ve škole moc přátel neměl. Částečně to byla vina Princetonu. Většina princetonských studentů (tenkrát to byla ryze mužská univerzita) chodila předtím na špičkové přípravky a někteří jezdívali na přednášky v limuzínách s šoférem. Berg se naproti tomu dost nadřel, aby si vydělal 650 dolarů na školné. Každé léto jezdíval jako vedoucí na dětské tábory do New Hampshiru a v zimě roznášel vánoční dárky. Drahými saky a navoněnými pomádami na vlasy nemohl nikoho oklamat. Dvakrát mu nepomohl ani židovský původ. Když se v posledním ročníku vybíral kapitán baseballového týmu, dostal přednost vhodnější kandidát (čti: z kategorie WASP, tedy bílý anglosaský protestant), což ho hodně mrzelo. A když přišel čas vstoupit do studentského spolku, jeden si ho skutečně vybral – ovšem pod podmínkou, že se nebude nikam cpát a nebude prosazovat přijetí dalších Židů. Ponížený Berg členství odmítl.

Svou izolovanost však nemohl svádět jenom na Princeton. Hlavním rysem Bergovy povahy, jež definovala celou jeho životní dráhu, bylo tajnůstkářství. Byl pohledný a bystrý. Muži obdivovali jeho erudici a atletické schopnosti. Ženy jihly, když jim šeptal francouzsky a italsky. Ale nikdy nechodil na večírky, nikdy nikoho nepozval na večeři, nikdy si nikoho nepustil k tělu. Byl nenapravitelný samotář, neustále od sebe lidi odháněl a pěstoval si auru nevyzpytatelnosti.

V roce 1923 se dva kluby – New York Giants a Brooklyn Robins (pozdější Dodgers) – pokusily přetáhnout Berga z Princetonu. Částečně proto, že jim klesala návštěvnost a šéfové usoudili, že by ji židovská hvězda mohla zase zvednout. Ale Berg váhal; chtěl pokračovat ve studiích v Paříži na Sorbonně. Nakonec se ale rozhodl přestoupit, protože usoudil, že se na Sorbonnu může zapsat po sezoně. (Jako každý jiný baseballista.) Robins měli horší výsledky, což znamenalo, že Berg mohl hned naskočit do sestavy. A tak k otcově ještě větší hanbě podepsal v létě smlouvu za pět tisíc dolarů (sedmdesát tisíc dnešních dolarů). Pár dní nato nastoupil ve Filadelfii a při prvním představení na pálce zajistil svému týmu jeden oběh.

Byl to pravděpodobně největší počin jeho nováčkovské sezony. V poli se mu dařilo, měl jistou ruku, ale byl mladý, zbrklý a dělal příliš chyb na to, aby hrál pravidelně v základní sestavě. Největší problémy mu dělala kvalita nadhozů v Major League. Sice se jen málokdy nechal vyautovat, ale nedařilo se mu míče odpalovat dostatečně daleko a nebyl dost rychlý, aby po odpalu stihl doběhnout na první metu. Trenér jednou v žertu poznamenal, že Berg vypadá, jako by na metu běžel ve sněhulích. Na pálce dosáhl v devětačtyřiceti zápasech skóre pouhých .186 a jeden skaut v létě shrnul Bergovy baseballové vyhlídky jednoznačně: „Slušný v poli, na pálce nic moc.“

Místo, aby po sezoně zapracoval na odpalech, odjel Berg v zimě na Sorbonnu. Školné bylo nízké (dolar devadesát pět za přednášku), a tak kurzy doslova hltal – navštěvoval jich dvaadvacet. Mimo jiné studoval francouzštinu, italštinu, středověkou latinu a „komedii v dramatu“. Obzvláště jej fascinoval proces zjednodušování latiny při jejím rozšíření po Evropě. („Čím víc se Caesarovy legie vzdalovaly od Říma,“ vysvětloval později, „tím víc čistou latinu ředila slova a idiomy z jazyků lidí, které se Římané snažili podrobit.“) Berg byl dost náročný student. Před jednou přednáškou z evropských dějin, která pojednávala o neklidných desetiletích před první světovou válkou, se nechal slyšet: „Začíná to být moc jednostranné, řeknu profesorovi, aby si tu přednášku strčil někam.“ Ale celkově výuka na Sorbonně jeho očekávání víc než naplnila. V dopise domů hlásil, že by za některé přednášky klidně zaplatil i pět dolarů, tak byly dobré: „Za to, co z toho mám, bych měl na Sorbonně zasponzorovat nějakého profesora.“

Během pařížských studií si Berg osvojil celoživotní zvyk číst několikery noviny denně, mnohdy v různých jazycích. Moc osobního majetku neměl, ale na novinách nikdy nešetřil. Přitáhl jich domů celou náruč a přečetl z každých sem tam nějaký článek. Potom je podle nějakého tajuplného vzoru rozložil všude kolem, na židle, skříně, vodovodní potrubí v koupelně, dokonce i na postel, s tím, že si je někdy v budoucnu dočte. Těmto rozečteným periodikům říkával „živé noviny“ a běda tomu, kdo by se jich byť jen dotkl. To se pak Berg rozzuřil, noviny zahodil a naštvaně si odešel koupit nové, i kdyby to bylo uprostřed noci nebo by venku lilo jako z konve. Až když noviny dočetl a prohlásil je za „mrtvé“, mohl se jich někdo jiný dotknout. Nikdo nikdy nezjistil, proč s tím tolik nadělá – byla to prostě jedna z Moeových záhad.

Naneštěstí pro svou baseballovou kariéru neholdoval Berg v Paříži jenom novinám – plně se oddal i tamní kuchyni. Den obvykle začínal croissanty s čokoládou a máslem k snídani a při večeři se za padesát centů nacpal v nějaké restauraci. Lákalo ho i pití. V jednom dopise domů prohlásil: „Už asi nebudu pít vodu. Víno je velmi posilující.“ Kromě chůze vůbec necvičil a přes zimu přibral minimálně pět kilo. Když pak v březnu přišel do klubu na první trénink, byl na tom fyzicky hrozně a klub ho obratem poslal do nižší soutěže.

Tak začalo jeho dlouhé, frustrující trápení v Minor League, kde postupně hrál za Minneapolis Millers, Toledo Mud Hens a Reading Keystones. (Synův odsun do nižší soutěže nesl jeho otec jistě nelibě.) Během druhé sezony v očistci ovšem nasbíral dvě stě odpalů a sto dvacet čtyři bodů stažených odpalem (RBI) a v roce 1926 ho ukořistili Chicago White Sox za padesát tisíc dolarů (dnešních sedm set tisíc), což byl obrovský kontrakt. Berg nehodlal promarnit další příležitost, tvrdě na sobě pracoval a odměnil Sox za důvěru tím, že několik dalších let hrál nejlepší baseball v životě.

Za dramatické zlepšení částečně vděčil přesunu na post, který mu lépe seděl. V průběhu let vyprávěl různé verze toho příběhu, ale faktem je, že v srpnu 1927 se při srážce na domácí metě zranil první chytač Sox. Pár dní nato si při dvojzápase jeho náhradník zranil prst. Potom při další srážce, při zápase v Bostonu, skončil v bezvědomí i náhradník náhradníka, poslední chytač na soupisce. Trenér si zoufal: „Co teď krucinál budeme dělat?“ Na lavičce sedící Berg ukázal palcem na spoluhráče, podsaditého prvního metaře, který v nižší soutěži chytával. „Vždyť tady máte chytače,“ prohlásil. Trenér k němu stál zády, takže neviděl jeho gesto; slyšel jenom jeho hlas a myslel si, že se Berg dobrovolně hlásí – nebo dělá chytráka. Otočil se a změřil si svou nadějnou spojku pohledem. „Už jsi někdy chytal?“

„Na střední,“ odpověděl Berg.

„Proč jsi přestal?“

„Kvůli jednomu chlápkovi. Říkal, že jsem ničemnej.“

„Co byl zač?“

„Můj trenér.“

„Tak se běž předvést, ať zjistíme, jestli věděl, o čem mluví.“

Berg tedy, že jo, a začal se navlékat do chytačské výstroje. „Když dojde na nejhorší,“ prohodil směrem k lavičce, „dopravte laskavě moje tělo do Newarku.“

Sox ten zápas prohráli, ale Berg hrál dobře. Večer, zatímco spoluhráči vyrazili na flám, zamířil Berg na demonstraci proti popravám Sacca a Vanzettiho v parku Boston Common, a když druhý den vyráželi Sox do New Yorku proti obávaným Yankees, zapsal ho trenér na soupisku jako prvního chytače. Když se Babe Ruth na konci první směny postavil na pálku, ušklíbl se a poznamenal: „Moe, do konce páté směny budeš čtvrtým zraněným chytačem White Sox.“ Moe mu na to odpověděl, že na něj teda bude chodit jeden nadhoz na tělo za druhým. „Aspoň mi budeš moct v nemocnici dělat společnost,“ utrousil. Oba se tomu zasmáli. Ale chytač se smál naposledy: Bergova spolupráce s nadhazovačem mocného Babea ten den dvakrát vyautovala, ani jednou nedostal míč za vnitřní pole. Podobně Berg rozložil i zbytek slavné Murderers’ Row, a navíc přidal v rozhodující tříbodové šesté směně odpal na první metu a RBI. Celkově pomohl White Sox k vítězství 6:3.

Ani po tomto výkonu trenér svému novému chytači tak docela nevěřil a neustále pátral na východním pobřeží v klubech z nižších soutěží a mezi poloprofesionály po nějaké náhradě. Dějiny mohou být vděčné, že nikoho nenašel, protože Berg se za domácí metou postupně zabydlel a stal se jedním z nejlepších chytačů americké baseballové ligy. Soupeři rychle zjistili, že nemá cenu zkoušet jeho pohotovost na metových drahách, a díky zkušenostem na spojce mu proklouzlo jen minimum nadhozů. V jednu chvíli držel rekord American League se sto sedmnácti bezchybnými zápasy v řadě. Kromě samotné hry exceloval i v intelektuální stránce baseballu. Pamatoval si slabiny všech pálkařů a neustálým žvaněním a ďábelskou kombinací nadhozů se dokázal každému z nich dostat do hlavy; nadhazovači jen zřídkakdy ignorovali jeho signály. Díky chytání se zlepšil i na pálce. Protože chápal, jak nadhazovači uvažují, vypracoval se na slušného pálkaře, když pravidelně posílal prudké rány podél levé pomezní čáry. Dokonce už ani jeho největší slabina – pomalé nohy – nebyla na překážku; od chytačů se očekává, že se budou ploužit. V roce 1929, ve své nejlepší sezoně, dosáhl Berg na pálce průměru .287, když si ve sto sedmi zápasech připsal sto jedna odpalů. Dokonce nasbíral i pár hlasů při volbě nejužitečnějšího hráče.

Je to k neuvěření, ale Berg toho všeho dosáhl, přestože mimo sezonu studoval práva na Kolumbijské univerzitě. Když ostatní hráči nasedli v říjnu na vlaky a rozjeli se do Alabamy a Texasu štípat dříví, přesunul se Berg na Manhattan a – protože kvůli baseballovým povinnostem začal chodit na přednášky o tři týdny později než ostatní – jako blázen doháněl studium ze smluvního a finančního práva. „Dřel jsem jako kůň,“ vyprávěl jednou, „a pořád jsem myslel na únor a na jih (jarní přípravu).“ Spoluhráčům připadalo to uspořádání ujeté a sportovním novinářům zábavné. Majitele White Sox dost štvalo, protože Berg kvůli škole často promeškal jarní přípravu ve Shreveportu. Ale Berg na studiu trval, nejspíš hlavně kvůli otci. Bernard odmítal chodit na zápasy i poté, co to jeho syn dotáhl na jednoho z kandidátů na nejužitečnějšího hráče ligy (MVP). Kdykoliv někdo v blízkosti jeho newarské lékárny zmínil synovu baseballovou kariéru, odvrátil se a odplivl si. „Sport,“ ušklíbl se. Právo mělo v jeho očích mnohem větší prestiž.

A tak Berg jednou na jaře absolvoval v New Yorku advokátské zkoušky, ohlásil se v Chicagu před začátkem nové sezony a dennodenně chodil do knihovny lustrovat New York Times, jestli uspěl. Nakonec své jméno našel – byl jedním ze šesti set, kteří uspěli z celkového počtu šestnácti set uchazečů. „Soucítím s těmi ubožáky, co propadli,“ radoval se. „Nikdy v životě jsem nebyl šťastnější.“ Zatelefonoval tu novinu otci Bernardovi.

Otcova reakce byla velmi stručná. „Kvůli tomu jsi nemusel z takové dálky volat. Čtu noviny.“ A s tím synovi zavěsil.

Šest měsíců po své nejlepší sezoně v Major League Baseball (MLB) utrpěl Berg ošklivé zranění. V dubnu 1930, při exhibičním zápase v Little Rocku, skočil zpátky na první metu, aby ho nadhazovač nevyautoval. Kolíky se mu zasekly v hlíně, přetrhl si vaz v pravém koleně a musel na operaci na Mayo Clinic. Několik měsíců proseděl a zkusil se vrátit, ale očividně nebyl zdravý. Uprostřed sezony ho pak ještě víc oslabil zápal plic. Kolem a kolem, zranění a nemoc jej v podstatě vyřadily ze hry na další dva roky, když odehrál jen dvacet zápasů za Chicago a (poté, co ho Chicago propustilo) deset za Cleveland. Když to s jeho baseballovou kariérou začalo vypadat všelijak, zkusil po sezoně na Wall Street štěstí jako právník, aby si vydělal nějaké peníze. Nesnášel to.

V roce 1932, po dvou letech rehabilitace, se Berg uzdravil natolik, aby s ním podepsali smlouvu Washington Senators. Ale jeho nohám už prostě chyběla někdejší lehkost. Zhoršil se na pálce, byl ještě pomalejší běžec než kdy dřív, takže byl na metových drahách v podstatě nepoužitelný. A jednoduše nevydržel na sluníčku několik hodin klečet na zraněném koleni. Senátoři jej proto degradovali na rozcvičovacího chytače. Berga už si nikdo nikdy nemohl splést s materiálem na MVP.

Zranění kolene ale pozoruhodným řízením osudu bylo nakonec tím nejlepším, co ho v kariéře mohlo potkat. Možná bude znít divně, když o někom řekneme, že byl rozeným rozcvičovacím chytačem, ale Moe Berg jím byl. Se svým intelektuálním přístupem ke hře se stal dokonalým mentorem mladých nadhazovačů a líné tempo zahřívací plochy mu perfektně vyhovovalo. Nemusel se moc rozcvičovat ani trénovat, zato se mohl povalovat v klubovně a listovat „živými“ novinami. (Fanoušci mu dokonce na stadion nosili cizí noviny.) Také měl spoustu času vybavovat se se sportovními novináři, pro něž byl neodolatelný – zábavný, výřečný a skvěle citovatelný. Noviny se nad ním rozplývaly, a bodejť by ne. Vždyť to byl mohutný baseballový chytač se srostlým obočím z Newarku, který studoval na Princetonu a na Sorbonně a mluvil sedmnácti jazyky. To bylo hodně šťavnaté sousto.

Většina článků o „profesoru Bergovi“ se točila kolem jeho výstředností: že umí číst hieroglyfy a citovat celé dílo Edgara Allana Poea, že si k obědu dává jablečnou přesnídávku místo steaku nebo sendvičů, že si kupuje slovníky, „aby zjistil, jestli jsou kompletní“, že jednou při dvojzápase s Detroitem na rozcvičovací ploše zhltl knížku o neeuklidovském prostoročasu, načež si při první příležitosti odskočil do Princetonu, aby to téma probral s Albertem Einsteinem. (Jeden novinář na to konto překřtil chytače na „Einsteina v trenýrkách“.)

Ve výsledku dostával Berg víc prostoru v novinách než jakýkoliv jiný leštič lavičky v baseballových dějinách – a jeho talentovanější kolegové to ne vždy dobře nesli. Jednu z nejpamátnějších sportovních hlášek si připsal jistý Bergův spoluhráč, když pohotově setřel novináře, který se ho vyptával, co si myslí o Bergově schopnosti hovořit tolika cizími jazyky. Baseballista tu otázku možná už slyšel mockrát, a tak se ušklíbl a utrousil: „No, ale odpalovat neumí v žádným z nich.“

Berg si před novináři často hrál na bručouna, ale ve skrytu duše jejich pozornost miloval, mimo jiné proto, že mu z ní plynuly jisté výhody. Například se stal jedním z pouhých tří vyslanců MLB, které v roce 1932 liga vybrala, aby Japoncům předvedli, jak se správně hraje baseball. Učil tamní mladíky jemnější nuance tohoto sportu: jak bránit situaci, kdy má soupeř běžce na první a třetí metě; jak nízkými nadhozy nutit pálkaře k odpalům po zemi a následným dvojautům; dokonce i to, jak se vypořádat s nasliněným míčem. Japonští hráči Berga milovali a jeho tmavé rysy a srostlé obočí jim připadaly exotické. Berg později označil Japonsko za „nebe pro rozhodčí“, protože tamní hráči se k nim chovali velmi uctivě.

Výprava do Asie Bergovi poskytla záminku pro další cestování, a zatímco ostatní baseballisté nasedli na loď a vyrazili rovnou domů, on to vzal oklikou přes Koreu, Čínu, Indočínu, Kambodžu, Siam, Barmu, Indii, Irák, Saúdskou Arábii, Sýrii, Palestinu, Egypt, Krétu, Řecko, Jugoslávii, Maďarsko, Rakousko, Holandsko, Francii a Anglii. Na jaře příštího roku se bezpochyby dostavil na přípravu v dost tragické kondici, ale tentokrát to bylo všem jedno, protože měl pro své spoluhráče a novináře čerstvou várku poutavých historek.

Jedna etapa cesty jej však hodně znepokojila. Když na konci ledna 1933 přijel do Berlína, hned si koupil několikery noviny. Všechny titulky byly stejné: Německo má nového kancléře, třiačtyřicetiletého bouřliváka jménem Adolf Hitler. Berg celý den sledoval, jak rozjaření nacisté slaví v ulicích. Po návratu domů pak všem, kdo byli ochotni poslouchat, vykládal, že se Evropa řítí do neštěstí.

2. KAPITOLA
Těsně mimo a trefy do černého

Irène Curieová si přála, aby to bolelo míň a míň – aby bolest a ponížení polevovaly. Ale pokaždé, když jí mezi prsty proklouzl nějaký velký objev, pocítila stejné ostré bodnutí.

Irène byla dcerou průkopníků fyziky Marie a Pierra Curieových. Narodila se v roce 1897, v průběhu jejich profesně nejplodnějšího období, a často musela soupeřit s jejich výzkumem o pozornost – což ostýchavé, samotářské dívce, která se někdy raději schovávala za dveřmi, aby nemusela mluvit s hosty, vůbec nebylo vlastní. (Jedním z nejstrašnějších zážitků jejího dětství bylo, když její rodiče dostali za výzkum radioaktivity v roce 1903 Nobelovu cenu a jejich dům vzala útokem horda fotografů.) Nepomáhal ani fakt, že Marie měla sice mnoho úžasných vlastností, ale nebyla zrovna láskyplná matka. Narodila se v Polsku, matka jí zemřela v sedmi letech, a snad proto jí byla jakákoliv intimita cizí. Irène a její mladší sestru vychovával převážně dědeček z otcovy strany, a i když se děvčata dožadovala Mariiny pozornosti – věšela se jí na sukni, když se pozdě večer vrátila z laboratoře domů –, málokdy je objala nebo se jich byť jen dotkla.

Po rodinné tragédii v roce 1906 se Marie ještě víc uzavřela do sebe. Jednoho dubnového odpoledne toho roku si Irène hrála u kamarádky doma, když jí oznámili, že tam bude muset pár dní zůstat. Nikdo jí nevysvětlil proč. Marie přišla až v noci a zmínila se o tom, že Pierre utrpěl zranění hlavy. „Nějakou dobu teď s námi nebude,“ řekla Marie a Irène nic nechápala. Krátce nato přijeli z Polska Mariini sourozenci a Pierrův bratr, což dívku zmátlo ještě víc. Ukázalo se, že Pierre zemřel při strážce s drožkou, což se ovšem Irène dozvěděla až po pohřbu. Smrt některé rodiny stmelí, ale Marie se se ztrátou manžela vyrovnávala ještě usilovnější prací a dlouhé roky odmítala manželovo jméno vyslovit nahlas.

Dospívání neměla Irène o nic lehčí. Ve dvanácti ji Marie zapsala do alternativní školy, kam chodívala každý čtvrtek učit matematiku a fyziku. Zhruba desítka tamních žáků studovala také sochařství, čínštinu a věnovala se několika sportům. (Marie Curie Skłodowská nebyla jen intelektuálka, pevně věřila v nezbytnost tělesné výchovy – Curieovi chodili plavat, chodili na túry a na zahradě měli visutou hrazdu.) Škola vypadala navenek idylicky, jako volnomyšlenkářská alternativa zatuchlého francouzského školství, ale Marie kladla na dceru extrémní nároky. Jednou se Irène místo přemýšlení nad matematickým problémem zasnila, a když přiznala, že nezná odpověď, Marie vyštěkla: „Jak můžeš být tak hloupá?“ a vyhodila Irènin sešit z okna. Irène se musela pro sešit plahočit dvě patra dolů – a než ho našla, onen matematický problém v duchu vyřešila.

Obzvláště krušné období zažívala rodina mezi lety 1910 a 1911. Nejprve zemřel Irènin milovaný dědeček. Potom začal francouzský bulvární tisk propírat skandál její matky. Marie udržovala milostný poměr s ženatým mužem, fyzikem Paulem Langevinem, a noviny otiskly výňatky z jejich milostných dopisů. („Když vím, že jsi se svou ženou,“ psala Marie, „mívám strašné noci, nemůžu spát.“) Langevinova manželka jednou Marii na ulici vyhrožovala, že ji zabije, a sám Langevin vyzval vydavatele novin na souboj. Celá záležitost byla čím dál nechutnější a pro Marii i Langevina velmi potupná, ale Marie jakožto žena trpěla víc. Lůza jí házela do oken kamení a pokřikovala: „Vrať se do Polska!“ A když Marie několik týdnů poté překvapivě získala druhou Nobelovu cenu, Královská švédská akademie věd ji požádala, aby nejezdila na slavnostní předávání, a ušetřila tak švédského krále potupného potřesení ruky s cizoložnicí. Marie se jim vzepřela a předání se zúčastnila, ale celá situace ji tak deprimovala, že přemýšlela o sebevraždě. Nedokázala se soustředit na výzkum, natož na výchovu dětí, a tak Irène a její sestru poslala k příbuzným.

Matku a dceru sblížily až hrůzy první světové války. V srpnu 1914 byly Irène se sestrou na prázdninách v L’Arcouestu, rybářské vesnici v severní Francii, které se pro její oblibu mezi výzkumníky občas přezdívalo Port Science. Marie měla po několika týdnech přijet za nimi. Ale jakmile vypukla válka, zapomněla na všechny plány a veškerou pozornost obrátila ke svému drahocennému gramu radia. Ten kousíček radioaktivního izotopu s protonovým číslem 88 izolovala po několika letech urputné práce a rozpuštění osmi tun smolince ve staré kůlně. Byl to základ celého jejího výzkumu a popravdě nejcennější věc, kterou na světě měla. A tak místo cesty do Port Science za dcerami pospíchala Marie do Bordeaux v jihozápadní Francii, aby tam ukryla radium před postupujícími Němci. Převážela je ve speciální olovem lemované bedně, která vážila skoro šedesát kilogramů, tady šedesáttisíckrát víc než radium, jehož záření mělo olovo odstínit.

Nakonec se situace ve Francii stabilizovala natolik, že se její dcery mohly vrátit do Paříže. A tam si Irène poprvé vysloužila matčinu úctu. Díky svým vědeckým poznatkům zřídila Marie poblíž frontové linie řadu rentgenových stanic, které pomáhaly chirurgům najít v tělech vojáků šrapnely. Podařilo se jí také vytvořit flotilu mobilních rentgenových jednotek, kterým se v armádě přezdívalo „curietky“. Irène se přihlásila jako dobrovolnice a počínala si tak zdatně, že v devatenácti letech dostala jednu polní stanici v Belgii na starost. Pracovala tak blízko zákopům, že slýchala střelbu, a přestože při tom riskovala zdraví – zařízení bylo přinejlepším mizerně odstíněné –, dokázala zrentgenovat tisíce vojáků a přístroje opravit, kdykoliv se rozbily. Několikrát také doprovázela Marii v „curietce“ na frontu. „Často jsme netušily, jestli se nám vůbec podaří projet,“ vyprávěla Marie, „nemluvě o tom, že jsme nevěděly, kde přespíme a co budeme jíst.“ Ale společné utrpení je sblížilo a na konci války Marie konečně v dceři uviděla dospělou nezávislou ženu.

Mezi cestami na frontu si Irène kupodivu našla čas vystudovat na Sorbonně fyziku. Po skončení války nastoupila na Mariin institut jako doktorandka a pomocná výzkumnice. (V té době tvořily ženy polovinu tamních vědeckých pracovníků, částečně proto, že Marie důsledně podporovala ženy-vědkyně, ale také proto, že spousta mladých mužů zahynula v zákopech.) Irène v tomto prostředí vzkvétala a na začátku dvacátých let získala tolik sebevědomí, že si pořídila vlastního asistenta – a s ním po boku se poprvé v životě dokázala matce vzepřít.

Frédéric Joliot nemohl uvěřit svému štěstí. Po skončení války byl jedním z mnoha začínajících vědců bez práce, hlavně proto, že nechodil do té „správné“ školy ve snobské Paříži. Proto si nedělal velké naděje, když žádal o práci v institutu Marie Curie. Marie však věděla, jak se cítí outsider, a rozhodla se dát mladíkovi s nosem jako žraločí ploutev šanci. (Pomohlo také, že se za Joliota vehementně přimluvil její někdejší milenec Langevin.) Nabídka práce Joliota ohromila – jako malý si z časopisů vystřihoval fotografie Marie Curie a stále ji obdivoval. Bez rozmýšlení přijal. Marie poté Joliota představila jeho nové šéfové – Irène.

Frédéric s Irène se od začátku výborně doplňovali, ona se soustředila na chemii, on na fyziku. Marie jejich partnerství schvalovala, protože kopírovalo dělbu práce, která se velice osvědčila jí a jejímu zesnulému manželovi. Co ovšem neschvalovala – a dokonce ji to zaskočilo, když se o tom dozvěděla –, byl Frédérikův romantický zájem o Irène. Joliot se totiž Irène začal za zády Marie dvořit.

Ještě víc ji pak šokovalo, když se ukázalo, že Irène jeho city opětuje. Popravdě, bylo to beznadějné spojení, protože měli diametrálně odlišné povahy. On byl impulzivní, marnivý, společenský, upravený a vždy nosil do laboratoře dokonale bílý plášť. Ona byla zdrženlivá, stoická, nemoderní a klidně si ustlala přímo na zemi. Ale vytvořilo se mezi nimi hluboké pouto. Spojovalo je totiž několik věcí – oba jako malí přišli o otce, oba přísahali na sociální spravedlnost, a především oba milovali jadernou fyziku. Nejlépe je to poznat na jejich laboratorních denících, které se občas čtou jako vědecké árie: jeden z nich začne zapisovat experiment a druhý po něm v půlce věty převezme štafetu a prodlouží duet jiným rukopisem. Po několika letech takto důvěrného vztahu Irène nakonec přijala Joliotovu nabídku sňatku a devátého října 1926 si mohl Frédéric Joliot odnést manželku od oltáře na manželské lože. Respektive do laboratoře, kam zamířili hned po svatebním obřadu.

Marie Curie se na jejich svazek dívala podezřívavě a Joliota často ostatním nepředstavovala jako svého zetě, ale jako „muže, který si vzal Irène“. Mimo jiné ji namíchlo, že si novomanželé změnili příjmení na „Joliot-Curie“. Na jednu stranu působila pomlčka pokrokově a feministicky, jako deklarace rovnosti. Ale cynici poukazovali na to, že Frédéric získal mnohem víc, když ke jménu připojil „Curie“, než kolik získala Irène díky „Joliotovi“. Ve výsledku začali někteří kolegové Joliotovi říkat „Irènin gigolo“. Dělali to jednak proto, aby vykázali ambiciózního Joliota do patřičných mezí, ale také aby urazili Irène, která byla ve svazku silnějším, dominantním partnerem. Manželství Joliot-Curieových ovšem vzkvétalo a totéž platilo jejich výzkumu.

První vědecký nezdar je potkal v lednu 1932. Několik let předtím zveřejnili němečtí fyzici jisté zvláštní výsledky pokusů s radioaktivními atomy. Radioaktivní atomy jsou nestabilní, rozpadají se a vydávají nejrůznější záření – trochu jako subatomární šrapnely. Němci pracovali s takzvanými částicemi alfa. Namířili proud těchto částic na tenký plát beryllia. Tím docílili toho, že se z beryllia uvolnil jiný druh částic. Ale totožnost tohoto druhého šrapnelu zůstala neznámá. Zaprvé měl extrémně vysokou energii, pohyboval se tak rychle, že dokázal projít deseticentimetrovou olověnou deskou. Nejenergičtějším tehdy známým druhem radioaktivního záření bylo gama záření, a tak Němci usoudili, že se musí jednat o zvláštní druh gama záření, a napsali o tom článek.

Na jejich práci navázaly dva týmy. Jedním z nich byli Joliot-Curieovi a ti měli díky nepotismu Marie Curie oproti svým rivalům ohromnou výhodu. Marie disponovala nejlepším vybavením na světě, a navíc měla nejúčinnější zdroje alfa částic včetně svých dvou gramů radia. (Její zásoby se zdvojnásobily poté, co ke gramu, který schovávala za první světové války, přibyl další gram, který jí jakožto vědecké průkopnici v roce 1921 darovaly ženy ze Spojených států.) Své dceři a muži, který si její dceru vzal, poskytla exkluzivní přístup k těmto vědeckým pokladům. Ostatně, než se mohl přiženit do rodiny, musel Joliot podepsat předmanželskou smlouvu, v níž výslovně stálo, že v případě Mariina úmrtí nebo rozvodu připadne radium výlučně Irène. Tak cenný to byl materiál – tehdy měl hodnotu přinejmenším sto tisíc dolarů za gram, dnes 1,3 milionu dolarů.

Radium se postupem času rozpadá na další prvky, takže Joliot-Curieovi mohli kromě Mariina radia pracovat také s poloniem, které velmi intenzivně vyzařuje částice alfa. S jeho pomocí zopakovali německý pokus a objevili něco překvapivého. Stejně jako Němci nechali částice alfa dopadnout na kus beryllia, které vydalo „gama záření“. Rozšířili však pokus o kus parafínu, který umístili v blízkosti beryllia a nechali na něj dopadnout gama záření. K jejich úžasu se začaly z parafínu uvolňovat protony, další subatomární částice. Protony jsou mnohem hmotnější než gama záření, z čehož plyne, že by se gama paprsky musely pohybovat nepředstavitelně rychle, aby dokázaly protony uvolnit. Jako byste se trefovali flusačkou do balvanu tak rychle a tak dlouho, až byste ho vyviklali. Nadšeni svým objevem sepsali manželé Joliot-Curieovi o své práci článek a poslali ho do odborného časopisu. Irène byla tehdy v pokročilé fázi těhotenství (v té době neexistovala žádná bezpečnostní doporučení, která by varovala před vystavováním plodu radioaktivitě), a tak hned po otištění studie odjeli na zaslouženou dovolenou na chatu Curieových nedaleko L’Arcouestu. (Aby bylo jasno, dům patřil výlučně Curieovým; předmanželská smlouva Joliot-Curieových vylučovala veškeré Frédérikovy potenciální majetkové nároky.)

Druhým výzkumníkem, který se snažil navázat na německý pokus, byl Angličan James Chadwick. Postupoval jen velice pomalu. Pracoval v chabě vybavené Cavendishově laboratoři v Cambridgi, se zastaralým vybavením a slabými zdroji záření části alfa. Nakonec se mu podařilo z nemocnice v Baltimoru vyžebrat lepší zdroj. Poštou mu přišly téměř vypotřebované ampule radioaktivních prvků, které tam používali k ozařování nádorů. (Neexistovaly ani žádné bezpečnostní standardy pro přepravu.) Než se tyto ampule dostaly Chadwickovi do rukou, Joliot-Curieovi už stihli publikovat výsledky své práce. Místo aby se smířil s porážkou, kritickým okem prostudoval jejich článek – a došlo mu, že jejich závěry vypadají podezřele. Jednoduše nevěřil, že by maličké gama kuličky dokázaly uvolnit protonový balvan. Dospěl k odlišnému závěru.

Vědci se v té době domnívali, že se atomy skládají ze dvou částic – kladně nabitých protonů, které se nacházejí v jádru atomu, a záporně nabitých elektronů, které obíhají kolem jádra. Někteří teoretici však předpověděli existenci třetí částice, která se měla rovněž nacházet v jádru – neutronu bez náboje. Chadwicka napadlo, že by to zvláštní beryliové „gama záření“ mohl být ve skutečnosti první důkaz existence neutronů. Dávalo by to smysl: neutrony mají stejnou velikost jako protony, a dokázaly by je proto z parafínu snadno uvolnit. A protože jsou elektricky neutrální, mohly by snadno proniknout hmotou, dokonce i silným olověným plátem.

Chadwick to znovu a znovu zkoušel dalších třicet dní – mnohokrát naspal v noci jenom tři hodiny – a brzy měl spolehlivý důkaz existence neutronů. S tím poslal v únoru 1932 svůj vědecký článek do časopisu Nature. Po návratu z dovolené v Port Science si Irène s Frédérikem přečetli Chadwickovu studii a zděsili se – propásli příležitost objevit jednu ze tří základních částic ve vesmíru. Horší vědeckou facku si neuměli představit – dokud nezačalo být ještě hůř.

Po zahozené šanci objevit neutron zdvojnásobili Joliot-Curieovi pracovní úsilí. Pouhých šest týdnů po porodu odvlekla Irène v dubnu Frédérika do laboratoře ve švýcarských Alpách, která se nacházela ve více než třech tisících třech stech metrech. Díky této nadmořské výšce se laboratoř ideálně hodila ke studiu takzvaného kosmického záření, proudu subatomárních částic, které dopadají z vesmíru na Zemi. Tenkrát nikdo nevěděl, co jsou zač, a Irène s Frédérikem je chtěli prozkoumat, aby zjistili, jestli se mezi nimi nenacházejí neutrony.

Při práci používali zařízení, kterému se říká mlžná komora, což je nádrž naplněná alkoholovými nebo vodními párami. Když komorou prochází kosmické záření, zanechává za sebou viditelné stopy v podobě kapiček. Pokud vědci komoru vystaví působení elektrického nebo magnetického pole, mohou kapičkové dráhy různě kroutit a ohýbat a podle tvaru těchto zakřivení dokážou odvodit velikost, rychlost a elektrický náboj prolétajících částic. Milovník techniky Joliot zbožňoval mlžné komory, vydržel se na stopy záření dívat celé hodiny a rozplýval se nad složitými smyčkami a spirálami. Kdykoliv v komoře objevili nějakou obzvlášť působivou dráhu, vykřikoval: „No není to ten nejkrásnější zážitek na světě?“ Na což Irène odpovídala: „Jistě, drahý, mohl by… Když nepočítáš narození dítěte.“

V Alpách Irène se svým manželem pozorovali několik vcelku zajímavých drah, včetně pár zvláštních spirál. Částice, která je vytvořila, vážila stejně jako elektron, ale její dráha se stáčela opačným směrem – jako dráha kladně nabité částice. Neutrony však takovou stopu zanechávat neměly, a tak manželé po dvou promarněných měsících projekt opustili a s dítětem se vrátili do Paříže.

Už v září je však oznámení nového vědeckého objevu přinutilo znovu nahlédnout do laboratorních deníků. Jeden kalifornský fyzik za pomoci mlžné komory objevil cosi, co nazval antihmotou. Různé kombinace tří základních prvků – protonů, neutronů a elektronů – tvoří v podstatě všechno kolem nás a my tomu říkáme hmota. Ale vesmír obsahuje rovněž antihmotu, která je v podstatě fotografickým negativem hmoty. (Pokud se hmota a antihmota dotknou, ve výboji elektřiny se vzájemně zničí.) Onen kalifornský vědec si stejně jako Joliot-Curieovi všiml neobvyklých křivek, které opisovala částice stejně hmotná jako elektron. Na rozdíl od nich však pochopil význam tohoto pozorování: podařilo se mu pořídit první důkaz existence antihmoty. Konkrétně objevil částici zvanou pozitron.

Když Irène s Frédérikem vylovili své staré laboratorní deníky, mohli si jen zklamaně povzdechnout. Viděli stejné dráhy, stejné důkazy – a už podruhé během pár měsíců si nechali mezi prsty proklouznout zásadní vědecký objev. Tentokrát zněla jejich vědecká árie srdceryvně.

Jestliže v roce 1932 šli Joliot-Curieovi od fiaska k fiasku, příští roky jim přinesly alespoň částečnou satisfakci. Pokračovali v ostřelování různých kovových plátů částicemi alfa a na podzim roku 1933 se dočkali příjemného překvapení, když použili hliník. Obvykle částice alfa vyvolávaly jen jeden druh sekundárního záření, často neutronového. Ale při ozáření hliníkové fólie se uvolnily jak neutrony, tak pozitrony. Nikdo nikdy ještě nezaznamenal takové dvojité radioaktivní záření, a tak se Joliot-Curieovi rozhodli o tom napsat referát na prestižní říjnovou vědeckou konferenci v Bruselu. Účastnily se jí v podstatě všechny těžké váhy jaderné fyziky – Bohr, Fermi, Dirac, Schrödinger, Rutherford, Pauli, Heisenberg.

Tímto příspěvkem se mohli proslavit. Místo toho jim málem zničil celou kariéru. Po dvou předchozích minelách získali Joliot-Curieovi ve vědecké komunitě pověst ledabylých výzkumníků a jejich nový objev – jenž navíc příhodně kombinoval obě nové částice, které původně přehlédli – proto mnozí přijali skepticky. Hned po jejich vystoupení se zvedla vynikající rakouská fyzička Lise Meitnerová a s vážností starozákonního proroka prohlásila: „Tak to není.“ Tvrdila, že v Berlíně prováděla podobné experimenty a s ničím takovým se nesetkala. Byla to zásadní výtka a vzhledem k reputaci, kterou Meitnerová měla, věřila většina účastníků jí.

Zdrcení Joliot-Curieovi se vrátili do Paříže. Ale místo toho, aby svěsili hlavy, se jako posedlí pustili do dokazování svých výsledků. Nemysleli téměř na nic jiného, diskutovali o tom při každém jídle a dlouho do noci. Po několika týdnech pečlivého ověřování se na ně konečně usmála Štěstěna. Jednou ráno v lednu 1934 si Frédéric vyhrnul rukávy svého bílého laboratorního pláště a zkusil upravit dosavadní sestavu používanou při pokusech, aby zjistil, co se stane. Začal tím, že posunul zdroj částic alfa dál od hliníkové fólie. Potom, aniž by k tomu měl nějaký zvláštní důvod, odstranil zdroj záření úplně. S úžasem zjistil, že čítač radioaktivity stále zaznamenává dopady částic. A ne vteřinu nebo dvě, ale po několik minut. Nedávalo to smysl – alfa záření bylo nezbytné pro uvolnění částic z fólie, takže odstranění zdroje mělo celý proces zastavit. Tak proč čítač registroval dopady částic i několik minut poté? Jako obvykle, když něčemu nerozuměl, zavolal Irène.

Pustili se do práce a po celém dni horečné aktivity – po níž vládl v laboratoři neobvyklý nepořádek – přišli na to, čeho jsou svědky. Při všech ostatních známých pokusech tohoto druhu došlo při nárazu částice alfa na kovovou fólii k okamžitému uvolnění jiné částice. V tomto případě však hliník částice alfa pohlcoval a stal se radioaktivním až později, se zpožděním. To bylo pozoruhodné, protože částice alfa jsou technicky jenom svazky protonů a neutronů, maličké kuličky obsahující dvě a dvě částice. Pokud tedy atom hliníku vstřebal částici alfa, získal při tom dva protony. Atomy jsou definovány počtem protonů v jádru, takže pokud hliník (prvek s protonovým číslem 13) přijal od částice alfa dva protony, musel se změnit na fosfor (protonové číslo 15). Fosfor poté uvolnil radioaktivní šrapnel a rozpadl se. Irène s Frédérikem jinými slovy přišli na to, jak umělou cestou přeměnit jeden prvek v jiný. Byla to umělá radioaktivita – vědecká alchymie.

Když si Joliot-Curieovi uvědomili dalekosáhlý význam svého objevu, zaváhali. Po dvou předchozích klopýtnutích už si moc nevěřili. Co když mají vadný čítač? Co když si výsledky zase špatně vykládají? Co když, co když? Ten večer měli naneštěstí v plánu důležitou večeři, a tak nemohli pracovat do noci. Pověřili tedy svého mladého německého asistenta – s nímž si Frédéric chodíval zakouřit –, aby zkontroloval každý milimetr čítače, jestli nenajde nějaký zkrat nebo jinou závadu.

Němec pracoval celou noc a provedl dlouhou řadu testů. Potom nechal Irène a Frédérikovi vzkaz. Druhý den ráno pospíchali do laboratoře, nervózní jako školáci po velkém testu. Čítač, ujistil je Němec, fungoval bezchybně.

Frédérikovi to jako potvrzení stačilo a byl připraven objev oslavit. Irène si stále jistá nebyla. Chemici mají větší potřebu hmatatelných důkazů než fyzici a ona ten nově vytvořený fosfor potřebovala vidět, mít ho před očima ve zkumavce. Vymyslela plán. Odsunuli pozůstatky včerejších pokusů stranou a několik minut ostřelovali částicemi alfa novou hliníkovou fólii. Tentokrát ji ovšem Irène neumístila před čítač, ale do kádinky s kyselinou, která začala bublat a syčet a uvolňovat plyn.

Pokud opravdu vytvořili fosfor, pak ten plyn musel být fosfan (PH_3). Poznat fosfan bylo snadné, ale samotný pokus vůbec jednoduchý nebyl, protože fosfor (P) v hydridu fosforu (PH_3) je sám radioaktivní a rychle mizí. Irène proto musela pracovat rychle, zachytit plyn a provést celou analýzu za pouhé tři minuty. Horší chemik by pod takovým tlakem chyboval. Irène to zvládla a našla jasný důkaz existence fosforu. Alchymie se stala skutečností.

Když viděl, jak manželka pokus dokončuje, dal se Frédéric do zpěvu. Začal pobíhat po laboratoři a skákat nadšením. „Neutron jsme nestihli!“ vykřikoval. „Pozitron jsme nestihli! Tentokrát to stihneme!“

Stále ovšem platilo, že žádný velký objev v rodině Curieových se nepočítá, dokud jej nepodpoří Marie. Na začátku roku 1934, po letech vystavování se radiaci, trpěla Marie Curie-Skłodowská anémií a do laboratoře chodila jen výjimečně. To odpoledne, když si vyslechla, co její dcera a muž, jehož si její dcera vzala, objevili, se však stará lvice zvedla a vypravila se do laboratoře. (Mimochodem, doprovázel ji její bývalý milenec Paul Langevin, jenž se mezitím rozvedl a zůstal rodinným přítelem Curieových.) Irène před matkou experiment suverénně zopakovala, rozpustila fólii v kyselině a zachytila uvolněný plyn. Zatímco Marie držela zkumavku s fosforem, všímala si Irène radiačních puchýřů a prasklin na jejích prstech. Oči staré vědkyně už před časem zahalil šedý zákal a Geigerův detektor si musela dávat až k uchu, aby slyšela cvakání ohlašující radioaktivitu. Ale když je zaslechla, usmála se – a byl to úsměv, který se dá popsat jedině jako fosforeskující. Frédéric později vyprávěl: „Bylo to bezpochyby poslední velké zadostiučinění v jejím životě.“

Několik měsíců poté Marie zemřela. A na podzim roku 1935 získali Irène a Frédéric Joliot-Curie za objev umělé radioaktivity Nobelovu cenu za chemii. Irène si ještě dobře pamatovala rojení novinářů kolem svých rodičů, a tak v den vyhlášení laureátů prchla z domu a donutila manžela jít s ní vybírat nový ubrus. Prosincového slavnostního předání cen ve Stockholmu se však zúčastnila a převzala ocenění od Gustava V., stejného švédského krále, jenž předtím pověsil dvě medaile na krk její matce.

Joliot-Curieovi ten rok sdíleli nobelovské pódium s mužem, jehož objev neutronu je několik let pronásledoval – Nobelovu cenu za fyziku si převzal James Chadwick. Většině přítomných však z tehdejšího ceremoniálu pravděpodobně nejvíc utkvěl jiný vítěz, biolog Hans Spemann. A nebyla to příjemná vzpomínka. Spemann byl Němec a na konci děkovného projevu pozdravil publiku bizarním gestem – vztyčenou pravicí s nataženou dlaní. Svět brzy zjistil, že to gesto znamená Sieg Heil.

Jak to tak bývá se všemi významnými událostmi ve vztazích, společný zisk Nobelovy ceny změnil Joliot-Curieovým život. Zvlášť to platilo pro Frédérika. Jistý kolega o něm jednou prohlásil, že je „nejctižádostivějším mužem od dob Richarda Wagnera“. Krátce po návratu ze Stockholmu začal Frédéric plánovat stavbu nejambicióznějšího vědeckého přístroje na světě – cyklotronu. Tyto urychlovače částic umožňovaly vědcům zkoumat při srážkách atomů subatomární svět. V cyklotronech se také nejsnáze v masovém měřítku vyráběly radioaktivní izotopy.

Mělo to jen jeden háček. Cyklotron byl velký a drahý a institut Joliot-Curieových na něj neměl místo. Proto se Frédéric musel přesunout o několik kilometrů dál do nové laboratoře v opuštěné elektrárně. A tento přesun vztah mezi Irène a Frédérikem změnil. Jak napsal jeden životopisec, „měli to k sobě jenom kousek, ale už to nebylo stejné, jako když pracovali ve stejné místnosti a skláněli hlavy nad stejným experimentem“. Joliot-Curieovi poprvé ve své vědecké kariéře pracovali každý zvlášť. Jeden z nejplodnějších vědeckých týmů na světě se rozpadl.

Frédéric ovšem rozdělení nijak nelitoval, toužil se osamostatnit. Jako manželé spolu stále velmi dobře vycházeli, pořád se milovali. Po vědecké stránce už jej však unavovalo být Irèniným gigolem. Chtěl se vymanit z curieovského matriarchátu a postavit se na vlastní nohy. Ať si nechají své gramy radia a dům na venkově – on bude mít cyklotron. Netušil, jak moc ho toto rozhodnutí bude mrzet.

3. KAPITOLA
Rychle a pomalu

Při přebírání Nobelovy ceny pronesl Frédéric Joliot-Curie zneklidňující předpověď. Varoval, že umělá radioaktivita může jednoho dne vést k „transmutaci výbušné povahy“ prostřednictvím čehosi jménem „řetězová reakce“. Nikdo předtím tento výraz v souvislosti s jaderným procesem nepoužil a Joliot-Curie se bezpochyby domníval, že se jedná o záležitost daleké budoucnosti. Ale za pár let už ta slova opakovali jaderní vědci po celém světě, především díky skupině temperamentních fyziků z Říma.

Italský tým stejně jako Joliot-Curieovi bombardoval nejrůznější prvky radioaktivním zářením. Rozdíl byl v tom, že místo částic alfa používali neutrony. Italové také postupovali systematičtěji, když začali se vzorky nejlehčích prvků z periodické tabulky a postupně se propracovávali dolů. Byl to důmyslný postup, měl však jednu velkou chybu: kvůli nedostatku místa měli veškeré zařízení k ozařování vzorků na jednom konci dlouhé chodby a všechno detekční vybavení na konci druhém. Mnoho jejich uměle radioaktivních vzorků se navíc rozpadalo během několika vteřin, tedy mnohem rychleji, než stíhali dojít na druhou stranu. Aby z nepříznivé situace vytěžil něco dobrého, udělal šéf laboratoře Enrico Fermi z každého pokusu hru a vyzýval své asistenty na běžecký souboj – kdo dostane ozářené vzorky k čítačům rychleji, vítězí. (Kolegové, kteří chodbou jenom procházeli, se naučili rychle uhýbat z cesty.) Závody pomáhaly udržet morálku a Fermiho lidé přísahali, že jsou nejrychlejšími fyziky v Itálii.

Jedno ráno v říjnu 1934, když se tým dopracoval do poloviny periodické tabulky prvků, si Fermiho asistent Edoardo Amaldi všiml něčeho zvláštního při ozařování kusu stříbra. Když uskutečnil pokus na mramorové desce, vyloudil z kusu ozářeného stříbra, s nímž proběhl chodbou, jen několik málo radiačních cvaknutí. Ale když stejný test uskutečnil na dřevěném stole, kliknutí bylo stonásobně víc. Nedávalo mu to smysl. Proč by měla mít podložka vliv? Zavolal Fermiho a ukázal mu to. Z čirého rozmaru umístil Fermi stříbro do parafínového bloku a znovu je ozářil. Když tentokrát dosprintovali k čítači na druhém konci chodby, cvakal čítač jako šílený. Připadalo jim to, vzpomínal jeden z nich, jako „černá magie“.

Vědci nechápali, co to má znamenat, a vyrazili na oběd. Ale zatímco si ostatní cpali břicha, Fermi v duchu vstřebával podivný výsledek. Měl rychlé nohy, ale podle mnohých ještě rychlejší hlavu, a skutečně, než se všichni vrátili po obědě do laboratoře, Fermi záhadu rozluštil. (Byť je pravda, že typický italský oběd zabere pár hodin.) „Klíčem je rychlost neutronu,“ oznámil ostatním.

„Když neutrony dorazí do cíle, může nastat jedna ze dvou situací: mohou se odrazit, nebo je mohou atomy cíle pohltit. A o výsledku rozhoduje jejich rychlost,“ prohlásil Fermi. Neutrony se normálně pohybují závratnou rychlostí šestnáct tisíc kilometrů za vteřinu a některé prvky jsou jednoduše dobrými chytači – jako Moe Berg dokážou zpracovat cokoliv, co po nich vrhnete. Jiné prvky jako stříbro jsou ale méně obratné a nedokážou si s velkou rychlostí poradit. Možná by daly přednost tomu, aby se neutrony pohybovaly pomaleji (třeba 1,6 kilometru za vteřinu). Fermi samozřejmě použil sofistikovanější argumenty, ale celkový závěr byl prostý: každý druh prvku preferuje neutrony o určité rychlosti, a pokud je ostřelován neutrony s touto rychlostí, ochotně je pohltí a stane se radioaktivním. Jinak s tím má potíže.

„Ale jak to vysvětluje rozdíl mezi mramorovou deskou a dřevěným stolem?“ ptali se asistenti. „Jednoduše,“ odpověděl Fermi. „Představte si letící neutron. Nemusí zasáhnout cíl přímo, ale napřed se odrazí od nějakého okolního povrchu. Pokud materiál, z něhož je tento povrch, obsahuje převážně těžké atomy, neutron se od něj odrazí, aniž by ztratil příliš ze své rychlosti – jako když se bílá koule odrazí od mantinelu mnohem těžšího biliardového stolu, aniž by ztratila většinu rychlosti. Ale pokud povrchový materiál obsahuje lehčí prvky, neutron ztratí hybnou sílu, jako když bílá koule narazí do jiné, podobně velké kulečníkové koule. Klíčové je, že dřevo a parafín obsahují mnohem vyšší procento lehkých prvků, zejména vodík, než mramor. Proto když tyto materiály obklopovaly kus stříbra, neutrony odražené od okolních povrchů se pěkně zpomalily a stříbro je dokázalo zachytit.“

Bylo to mistrovské představení. Fermi v podstatě nad předkrmem vymyslel nový fyzikální zákon. Ale tím neskončil. Podle jeho argumentace by dokázala látka s ještě větším obsahem vodíku – řekněme H_2O – zpomalit neutrony ještě účinněji. A tak se Italové rozhodli vzít vodu a teorii otestovat. Proč nenaplnili kýbl vodou z nejbližšího kohoutku, nikdo neví. Fermi, Amaldi a všichni ostatní každopádně to odpoledne pelášili po schodech ven jako kluci po posledním zazvonění a zamířili k rybníčku za institutem. Normálně tam chodívali chytat mloky a závodit s lodičkami, ale ten den skočili do vody, rozhrnuli zelený sliz na hladině a nabrali do kýblu trochu vody.

V laboratoři se potom ukázalo, že Fermi měl pravdu – jako vždy. Voda neutrony skvěle zpomalovala. A přestože si to tehdy ještě neuvědomovali, tento objev ohromně rozšířil možnosti umělé radioaktivity. Joliot-Curieovi ukázali, jak přeměnit pár prvků na radioaktivní. Ovšem díky objevu rychlých a pomalých neutronů mohl teď Fermi udělat radioaktivní prvek téměř z čehokoliv. Tu znalost začal svět brzy proklínat.

4. KAPITOLA
Z Krymu do Hollywoodu

Dav lidí na molu začínal propadat zoufalství. Hordy vraždících bolševiků mohly co nevidět dobýt město Feodosia na pobřeží Krymu. Lodě kotvící u mola představovaly jedinou únikovou cestu, tisíce a tisíce lidí toužily dostat se na jejich palubu. Jenom ostnatým drátem lemované barikády bránily tomu, aby lidé vzali lodě útokem.

Skupinka pracovníků Červeného kříže, k níž patřil Boris Fjodorovič Paškovskij, nakládala 12. listopadu 1920 celé odpoledne zásoby na svou loď a chystala se k evakuaci. Už měli téměř hotovo, když na ně zaútočilo několik vojenských zběhů se šavlemi a pokusili se jim zásoby sebrat. Paškovského posádka je odrazila, ale povinnost mu velela zůstat na stráži a zabránit rabování. Svůj post opustil jen jednou, když si s ozbrojeným doprovodem odskočil na jídlo do sídla Červeného kříže ve městě. Tam políbil svou novomanželku Lydii a požádal ji, aby zůstala doma ve vile, dokud pro ni druhý den nepřijede kolona náklaďáků Červeného kříže, aby ji dopravila do přístavu.

Mezitím se do města valili další a další uprchlíci. Mnozí z nich si ve špinavých rancích na zádech nesli celé své živobytí. Z dálky slyšeli třaskání bolševických pušek, o něco později zničila série výbuchů muniční sklad. Dav v přístavu se hodinu od hodiny rozrůstal a Paškovskij stál na stráži celou noc a po většinu následujícího dne. Nedovolil si polevit, dokud přístavní branou konečně neprojely nákladní vozy Červeného kříže, které dopravily do bezpečí desítky humanitárních pracovníků.

Ale když se dveře náklaďáku otevřely, Lydia z nich nevystoupila. Paškovskij ještě nepanikařil, rozběhl se podél kolony a vyptával se, kde je jeho žena. Překřikoval při tom bouřící dav. Je zraněná? Ztratila se? Kolegové se mu nedokázali podívat do očí. Mrtvá?

Nakonec to Paškovskému řekl kapitán jejich evakuační lodi SS Faraby. Lydia byla pohřešovaná. „Zatracená hlupačka se chtěla rozloučit s nějakou přítelkyní,“ řekl mu. Odběhla prý k té ženě domů. Nevrátila se ani po několika hodinách, tak nakonec odjeli bez ní.

Paškovskij okamžitě prohlásil, že ji jde hledat. Nato kapitán označil za zatraceného hlupáka jeho: „Nikdy ji nenajdeš. Lidi tam dočista šílí.“ Ukázal na barikádu s ostnatým drátem a ječící dav. Paškovskému došlo, že má mizivou šanci se mezi těmi lidmi prodrat ven, natož aby se pak vrátil. Zaváhal a kapitán jej varoval: „Nemůžeme čekat.“

Paškovskij se znovu ohlédl. Proč sakra nezůstala doma?

Už předtím byla válka pro Paškovského jedna velká katastrofa. V roce 1900 se sice narodil v San Francisku – jednou z jeho prvních vzpomínek bylo zemětřesení v roce 1906 –, ale jeho rodina měla kořeny v Rusku a v roce 1913 se všichni vrátili do Moskvy, když tam jeho otec, pravoslavný biskup, dostal místo. Borisovi bylo čerstvých čtrnáct, když vypukla první světová válka, ale tento drobný chlapec s kulatou tváří a brýlemi nastoupil k ruskému dělostřelectvu a bojoval v několika bitvách proti Němcům.

Aby těch válečných zmatků nebylo dost, vypukla v samotném Rusku v roce 1917 občanská válka. Na jedné straně stáli bolševici, kteří ovládali Rudou armádu. Vzhledem ke svým náboženským kořenům Paškovskij pohrdal bezbožnými komunisty a vstoupil do bělogvardějské armády. Před osmnáctými narozeninami už byl veteránem dvou válek. V několika následujících letech se zapojil do řady pozemních i námořních tažení, pomáhal dobýt přístav Oděsa a utržil ránu bajonetem do levé nohy, po níž mu zůstala impozantní dvanácticentimetrová jizva. Také ho zajali rudí a nakonec získal řád svatého Jiří za statečnost.

V roce 1920 však válka pro Paškovského skončila, když se oženil s modrookou ženou jménem Lydia a odešel z armády. V té době už to beztak s vyhlídkami bílých vypadalo dost zle. Zatímco rudí se mohli opřít o ideologickou jednotu, bílé tvořilo volné uskupení caristů, náboženských fanatiků a tolstojovských feudálních pánů, kteří si navzájem věřili stejně málo, jako věřili bolševikům. Paškovskij pokračoval v podpoře bílých tím, že vstoupil do Červeného kříže a věnoval se humanitární práci na Krymu, ale v době, kdy si bral Lydii, podle jeho slov bělogvardějská armáda „zdegenerovala v nedisciplinovanou sběř“. Rudá armáda mezitím naopak sílila, dobývala jednoho město za druhým a zanechávala za sebou děsivou stopu mrtvých a zohavených těl.

V listopadu 1920 dospěla ruská občanská válka ke konci. Dva miliony rudých přišpendlily zbývajících šedesát tisíc bílých na Krymu, v nejjižnějším koutě Ruska. Krym spojuje s pevninou úzká šíje lemovaná močály a přes značný nepoměr sil se generálové bílých domnívali, že mají terén na své straně a mohli by postup rudých zastavit.

Nebylo jim to souzeno. Jako Mojžíš rozdělil vody Rudého moře, kombinace silného větru a extrémně nízkých přílivů na začátku listopadu mokřady v podstatě vysušila. A když bezprostředně poté přišel mráz, země ztvrdla a vojska přes ni mohla přejít. Bitva byla lítá a krvavá a bílí odrazili několik tvrdých úderů, ale nakonec se jejich řady prolomily. Víc než sto tisíc uprchlíků a vojáků začalo neuspořádaně ustupovat na Krym. Přicházeli pěšky, na vozech tažených osly, na velbloudech. Mnozí z nich byli zchudlí šlechtici, kterým nezbylo než ukrást boty a kabáty ne tak docela mrtvým. Decimovala je cholera. Z Krymu už nebylo kam dál ustupovat, stanuli na břehu Černého moře, a tak organizace jako Červený kříž začaly evakuovat, koho mohly – nakládaly lidi na čluny, bárky, jachty, veslice i traulery, na cokoliv, co se udrželo na vodě. Cestující někdy roztrhali vlastní oblečení a ušili z něj plachty. Nakonec už ani Červený kříž nemohl udělat víc a jeho zaměstnanci dostali příkaz sbalit se a uprchnout. Paškovskij byl na to připravený, dokud se neztratila Lydia.

Když oznámil, že ji jde hledat, kapitán ho varoval: „Nebudeme na tebe čekat. Radši na ni zapomeň.“

Paškovskij věděl, že je to moudrá rada. I kdyby ji našel, tak ho s ní ječící a plivající dav nepustí zpátky na loď. Zůstal by uvězněný ve Feodosii, a až by ho rudí nakonec chytili, jako veterána Bílé armády by jej oběsili – kdyby měl štěstí. Tisíce jiných čekala horší smrt.

„Já to risknu,“ řekl kapitánovi.

Tušil, ke které kamarádce jeho žena běžela, a když se prodral davem, šel do jejího domu. Tam našel Lydii. Když uviděla svého manžela – když zjistila, že se pro ni vrátil –, určitě ji přemohly emoce. Na nějaké něžnosti však nebyl čas. Ve městě už vypukly nepokoje, několik lidí bylo zavražděno a další raději spáchali sebevraždu, než by padli do rukou rudým. Mladí manželé utíkali do přístavu, kde zjistili, že se dav ještě zvětšil. Tlačenice začínala už dobrých čtyřicet metrů před barikádou z ostnatého drátu. Panoval tam takový randál, že se Paškovskij ani nepokoušel křičet. Nebyl žádný čahoun – měřil jen metr pětašedesát –, takže nemohl ani doufat, že si ho někdo v davu všimne. Nakonec se mu podařilo vyšplhat na opuštěný povoz, mával rukama a doufal, že si ho námořníci chystající loď k odplutí všimnou.

Po několika minutách si ho kapitán skutečně všiml – nebo si to Paškovskij aspoň myslel. Ve všem tom zmatku si nebyl jistý. Viděl však, že si kapitán vzal stranou jednoho z důstojníků a ukazuje jeho směrem. A skutečně, kapitán bručel: „Támhle je ten zatracenej hlupák.“ Přes veškeré své znechucení nařídil svým vojákům, aby utvořili bojovou formaci. Potom otevřeli bránu a s puškami s nasazenými bajonety postupovali do davu.

Vypadalo to, že se schyluje k masakru, a několik lidí se námořníkům skutečně postavilo do cesty. Ale většina při pohledu na bojovou formaci modrokabátníků couvla. Po několika minutách strkání a hulákání se námořníkům podařilo prodrat se k Paškovským a prorazit si davem cestu zpět za ostnatý drát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Atomoví parchanti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.