Dalajlama

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Alexander Norman

Dalajlama. Neobyčejný život – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Alexander Norman, 2020
Translation © Aleš Valenta, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-683-5

ISBN e-knihy 978-80-7601-689-7 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-690-3 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-688-0 (1. zveřejnění, 2022)

Mým dětem

M. R. N.

E. A. N.

T. F. H. N.

Úvod
Hotel Waldorf Astoria, New York, srpen 1989

Přistoupil jsem k recepci a pravil: „Hledám pana Tändzin Täthonga, osobního sekretáře Jeho Svatosti dalajlamy.“

V ruce držím rukopis dalajlamovy autobiografie Svoboda v exilu, na níž jsem pracoval v posledních měsících.

Recepční na mě nepřítomně zírá. Snad je to způsobeno mým silným anglickým přízvukem.

„Pan de kdo??“, opakuje pomalu.

O třicet let později je taková odpověď nepředstavitelná. Dalajlama je dnes jedním z nejuznávanějších lidí na celém světě, vyprodává sportovní stadiony od Sydney po São Paulo, od Osla po Johannesburg. Na twitteru ho sleduje více než 20 milionů lidí, tedy více než papeže, a jeho popularita na sociálních sítích stále roste. Obdržel Nobelovu cenu míru, zlatou medaili amerického Kongresu a nejcennější ocenění ze všech – Templetonovu cenu za duchovní pokrok. Je držitelem čestného občanství mnoha měst a tolika čestných doktorátů, že je nemožné je vypočítat. Jeho tvář zdobí náramkové hodinky a spořiče obrazovek, zatímco jeho stránka na Amazonu uvádí podrobnosti o více než dvou stech knihách, jejichž je autorem. Prodeje několika jednotlivých titulů jdou do milionů. Není pochyb o tom, že dalajlama je z jedním z nejznámějších a nejmilovanějších lidí dnešní doby.

Ale navzdory jeho pozdní slávě je jen málo těch, kteří vědí více o něm a kultuře, kterou ztělesňuje. A navíc mnozí špatně chápou to, co vědí. Mnozí se například domnívají, že dalajlama je náboženský vůdce – něco jako buddhistický papež. Ale na rozdíl od papeže, který si nárokuje pravomoci nad všemi kněžími a preláty křesťanstva, nedisponuje dalajlama jurisdikcí nad žádným lamou či mnichem. Není hlavou své vlastní duchovní tradice, ani vůdcem nějaké podskupiny v jejím rámci. Ve skutečnosti není dokonce ani opatem kláštera, jehož je členem. Proto když říká, což se děje často, že je „jen prostým buddhistickým mnichem“, není to jen jeho příslovečná skromnost. Je to výrok v plném smyslu slova pravdivý. Dalajlamové, z nichž on je tím čtrnáctým, byli vždy jen prostými buddhistickými mnichy, třebaže Velký pátý patřil k nejmocnějším mužům v Asii, a i když dalajlamové byli vždy uctíváni lidmi daleko za hranicemi Země sněhu (jak Tibeťané svou zemi nazývají).

Z pohledu politického však byli dalajlamové vždy čímkoli, jen ne obyčejnými lidmi. Počínaje Velkým pátým reprezentovali přinejmenším v teorii světskou vládu národa, jehož země se rozlohou rovná západní Evropě a táhne se více než 2400 km od hranice s Pákistánem na západě až po Čínu na východě, a skoro 1600 km od Mongolska na severu po Nepál a Barmu na jihu. Málo se však ví, že nynější dalajlama se vzdal funkce hlavy státu ve prospěch demokraticky voleného laika. To znamená, že úřad dalajlamy je nyní úřadem toliko učitelským. Je to naprosto logické, protože slovo lama je tibetským překladem sanskrtského slova guru – duchovní vůdce.

To však není jediné nedorozumění. Dalajlamův obraz jakožto usměvavého světce pro každou příležitost je nespravedlivý jak vůči jemu samotnému, tak i vůči tradici, již reprezentuje. Opomíjí jeho mimořádný výkon při organizaci tibetské diaspory, která nyní čítá asi čtvrt milionu lidí. Pomíjí skutečnost, že sjednotil národ, do té doby ostře rozdělený na různé zeměpisné oblasti, kmeny i náboženské sekty. Opomíjí, jak při tom všem do té doby nevídaným způsobem zpřístupnil instituci dalajlamy všem Tibeťanům. Pomíjí jeho politické reformy i mimořádnou přitažlivost, jíž se těší jako praktický učenec. Dalajlama je nepochybně jedním z nejznamenitějších a nejpoučenějších mistrů vadžrajánového buddhismu v posledním století. Povrchní přístup ale nechápe ani úžasný vliv, jejž má na podobu moderního světa. Ale především pomíjí jednu z nejpozoruhodnějších kultur, jaká se kdy objevila na této zemi a složitou, často bouřlivou historii, z níž se zrodila.

Při psaní této knihy jsem se proto především snažil zasadit dalajlamovy skutky do historických souvislostí a kultury Tibetu. Z toho důvodu jsem doložil dosti podrobně okolnosti, jak započalo a skončilo regentství, které vládlo Tibetu, než dalajlama dospěl. Musíme alespoň částečně porozumět poměrům, z nichž dalajlama pochází, abychom se vyvarovali nedorozumění, jak pokud jde o rozsah jeho díla, tak o velikost výzev, kterým čelil.

Zvláště chci ukázat, jaké motivy přivedly dalajlamu k tomu, aby si počínal tak, jak si počínal, a jak byly tyto motivy podmíněny způsobem, jímž chápal tibetskou tradici. Za výchozí bod považuji jeho hlavní inspiraci, jíž se pro něj stal slib bódhisattvy, který složil v patnácti letech. Ze soucitu se zavázal řídit každou svou myšlenku, skutek a čin prospěchem všech cítících bytostí v jejich zápase za překonání utrpení. Dalajlamův životní příběh lze proto chápat jako učení ukazující z perspektivy tradice, co skutečně znamená soucit a jakou roli hraje tato podoba soucitu v každodenním životě.

Zde bych měl říci něco o pojmu „tradice“ a zvláště „tibetské tradice“, jak s nimi pracuji v této knize. Když tvrdím, že dalajlama vysvětluje tibetskou tradici, myslím tím to, co je odevzdáváno či předáváno z generace na generaci, a to nejen obvyklé praktiky mnoha Tibeťanů, ale i souhrn idejí a věr, které se na tyto praktiky vážou. Jestliže kupříkladu řeknu, že podle tibetské tradice existuje mnoho typů pekel, horkých i studených, konstatuji, že tomu tak je podle interpretace nejortodoxnějších věřících. Nechci ale vytvářet dojem, že všichni Tibeťané kdykoli a všude tomu věřili; je tím pouze řečeno, že tomu věřila a věří většina.

Současně s tímto vysvětlením tradice bych chtěl také zdůraznit, že pokud jde o tibetskou náboženskou tradici, jedná se o buddhismus s tak říkajíc místními akcenty; neexistuje však nic takového jako specificky tibetský buddhismus. Z tibetského hlediska je nejvyšší a nejúplnější formou buddhismu buddhismus uchovávaný tibetskou tradicí, a to dokonce i přesto, že některé součásti jeho učení a praktik jsou jinými považovány za heterodoxní.

Jak jsem uvedl, snažím se zasadit dalajlamu do kontextu tibetské kultury a historie a předložit jeho biografii jako živoucí lekci toho, co z pohledu tradice znamená být skutečně soucitný. Méně jsem se soustředil na to, co dalajlama říká. Jeho spirituální učení i politické názory jsou obsaženy ve stovkách knih a mnoha tisících hodin video- i audiozáznamů, pořízených během více než šedesáti let jeho exilu. Na tyto zdroje se mohou obrátit zájemci o dalajlamovu spirituální a politickou filosofii.

Za druhořadou považuji otázku, jaký dalajlama ve skutečnosti je, protože podstatné je, co dalajlama znamená – nejen tím, co říká, ale také tím, co dělá. V textu se objeví jisté osobní podrobnosti, ale podle mého přesvědčení to o něm prozrazuje mnohem méně než třeba to, že mezi jeho náboženskými názory se vyskytují i takové, které jsou některými učenci, a to dokonce i v rámci jeho vlastní školy Gelug, považovány za nebezpečně pomýlené. Podle mého mínění je mnohem výmluvnější a z historického hlediska závažnější, jak dalajlama interpretuje a vykládá tibetskou tradici (a zejména kde se od ní odchyluje), než to, jaký je jeho oblíbený televizní program či jaké jsou jeho koníčky. Ale když už jsme se toho dotkli – v televizi se nejraději dívá na pořady o přírodě, je fanouškem Davida Attenborougha, a pokud jde o záliby, není již tak aktivní jako dříve. Býval však vášnivým amatérským hodinářem a nadále intenzivně pečuje o zahradu v okolí své rezidence.

Přes všechno, co bylo právě řečeno – a s ohledem na to, že jsem měl to mimořádné privilegium spolupracovat s dalajlamou na třech z jeho nejdůležitějších knih (včetně jeho druhé autobiografie) –, bych se měl přinejmenším pokusit odpovědět na otázku, jaký je dalajlama člověk.[a] Myslím, že nejlépe bude převyprávět začátek rozhovoru, který jsem s ním vedl před několika lety. Řekl jsem mu, že mě manželka vyplísnila, jaká je to hanba, že i když znám Jeho Svatost více než čtvrt století, stále nejsem schopen s ním náležitě konverzovat v jeho mateřštině. Přiznal jsem, že má pravdu a řekl jsem, že bych se mu za to měl omluvit.

a Kdysi jsem spočítal, že jen při práci na těchto knihách jsem strávil až 250 hodin o samotě s dalajlamou, nebo v úzké společnosti za jeho přítomnosti.

„Tedy pokud jde o tohle“, odpověděl anglicky se svým známým silným přízvukem, „pak je na mě, abych se omluvil. Já se učím váš jazyk od roku 1947!“

V těchto několika slovech je obsažena zdvořilost, pokora a laskavost tohoto člověka.

Poprvé jsem se setkal s dalajlamou v jeho indickém exilovém domově v Dharamsale v březnu 1988, kam jsem přijel pořídit s ním rozhovor pro londýnský Spectator. Při tomto setkání mě poněkud překvapila jedna věc, která se poté projevila jako prorocká. Když jsem byl uveden do jeho přijímací místnosti, měl jsem právě tak čas si všimnout, že je prázdná. Vzápětí jsem si však uvědomil, že dalajlama stojí přímo přede mnou. Ne že by tam stál po celou tu dobu a já si ho náhle všiml; měl jsem spíše dojem, že se doslova vynořil odnikud.

Něco podobného se stalo asi o rok později – ale toto má být biografie, nikoli autobiografie. Stačí říci, že mnoho naší společné práce v následujících letech bylo vykonáno v době, kdy se dalajlama nacházel mimo svůj exilový domov – na cestách ve Spojených státech, Dánsku, Itálii, Německu, Francii, Spojeném království a na různých místech v Indii. To mně umožnilo pozorovat jej v různých prostředích, z čehož jsem odvodil jisté postřehy, které snad stojí za zmínku.

Vím například, že je akurátní – nehty má vždy pečlivě upravené, ačkoliv neholduje žádné okázalosti v oblékání. Nosí kvalitní oblečení, ale nikoliv to nejjemnější. Nové pevné a dobře vyleštěné boty, od solidního, ale nikoli prvotřídního výrobce. Rupert Murdoch, mediální velkopodnikatel, nikoli moralista, nazval jednou dalajlamu „chytrým starým mnichem v mokasínech od Gucciho“. Mýlil se. Dalajlama nosí zpravidla značku Hush Puppies, nikdy Gucci. A doma chodí v pantoflích.

Je pravda, že dalajlama má zálibu v kvalitních hodinkách, ale nemá jich sbírku. Nosí zlaté rolexky bez zvláštních ozdob. Pravidelně se zbavuje těch, které už nepoužívá. Ve skutečnosti mám i já jedny takové (nejprve je ale daroval někomu jinému). Jsou to obyčejné nerezové Jaeger-LeCoultre Memovox s mechanickým budíkem (což na něj nepochybně zapůsobilo), které nosil po nějaký čas v šedesátých letech.

I když je skutečně pravým opakem extravagantního majetníka, dalajlama přiznal, že má poněkud „utrácivou“ povahu. Když byl malý hoch, kupoval tolik zvířat, co mohl, aby je zachránil před porážkou, takže jeho úředníci museli vybíhat z kanceláří a chytat je. Jako dospělý navštívil více než jednou při své první cestě do Spojených států v roce 1979 nákupní centra. Jeho vychovatel Ling Rinpočhe ho varoval před zbytečným utrácením, ale pokud vím, od té doby ho málokdo viděl v jakémkoli obchodě. Nepoužívá počítač, takže nenakupuje online. Jeho extravagance, pokud se o ní v této souvislosti dá mluvit, se dnes omezuje na to, že peníze dává jiným – hlavně na humanitární účely. Když získal v roce 2012 Templetonovu cenu, okamžitě věnoval větší část odměny ve výši téměř dvou milionů dolarů dětskému fondu Save the Children Fund.[b] Ocenil tak humanitární velkorysost ve prospěch tibetských uprchlíků v prvních letech exilu.

b Dalších 200 000 dolarů věnoval pro účely Mind and Life Institute a zbytek, asi 75 000 dolarů, na vědecké vzdělání v tibetských exilových klášterech.

V soukromí je dalajlama pozorný k potřebám a tužbám druhých. Ptá se kupříkladu, přejete-li se kávu, pokud se servíruje jen čaj. Postará se, aby byly kromě jeho oblíbeného čhura (sušeného tibetského sýra, při jehož chroustání praskají zubní stoličky) k dispozici také oříšky a sladkosti. Zatáhne žaluzie, aby vám nesvítilo slunce do očí. Třeba se zeptá, není-li vám horko či zima a podle toho seřídí radiátor či klimatizaci. Pokud se mu zdá, že rozmístění nábytku v místnosti by mohlo být lepší, jeho štáb s ním šíbuje tak dlouho, dokud není spokojen. Vzpomínám si, že jednou v počátcích naší známosti jsem ho zastihl, jak při přípravě tiskové konference přesouvá křesla v hotelovém pokoji.

Dalajlama je velký jedlík, což je ale částečně způsobeno tím, že jako mnich smí jíst jen dvakrát denně a nikdy po poledni. Ovšem může tak učinit, je-li hostem u tabule v cizině a smí si také vzít odpoledne jednu či dvě sušenky, pokud má za sebou mimořádně perný den. Pokud jde o jídelníček, není nijak úzkostlivý. V zásadě se kloní k vegetariánství, ale s ohledem na nemoc a rady lékařů jí bez okolků maso; je ovšem samozřejmostí, že se pomodlí za posmrtné blaho všech živých tvorů, které zkonzumuje.

Občas žertuje, že by nevěděl, jak uvařit šálek čaje. Ani nevaří a kromě toho, že v mládí pomáhal v paláci Potála připravovat khabzä (novoroční sladkosti), zřídka viděl kuchyni zevnitř. Ale přinejmenším jako mladík rád zatápěl. Ale nikdy toho nemohl mnoho dělat sám, protože jej od raného dětství obklopoval personál a sloužící. Menší osazenstvo si udržuje dosud. Jeho domácnost tvoří asi deset osob včetně kuchařů a sloužících. Má čtyři nebo pět asistentů, všichni jsou to mniši, jakož i jistý počet „dvořanů“, kteří s ohledem na věk dostávají jen drobné úkoly a které si u sebe ponechává jednoduše z přátelství. S touto malou společností vede rozhovory a s ní na konci dne odpočívá. Jeho štáb je rozdělen na tibetskou a anglickou sekci, přičemž většinou se jedná o laiky. Zaměstnává čtyři hlavní osobní tajemníky (relativně nedávno byli pouze dva), kteří mají menší množství vlastních podřízených. Ačkoli je dalajlama jmenuje sám (s ohledem na jeho mnišský stav jsou to výlučně muži), jejich jména navrhuje Ústřední tibetská správa. Dohromady tvoří jeho oči a uši za hranicemi Gandän phodangu, jak se nazývá jeho ústředí (podobně jako washingtonská vláda je známa jako „Bílý dům“). Je zřejmé, že kromě toho také pozorně naslouchá, co mu sdělují návštěvníci, a má rodinu a přátele, kteří mu dodávají zpravodajství.

Pokud je o určitém tématu informován méně, než by měl být, je to proto, že selhalo jeho okolí a z jakýchkoli důvodů mu nezajistilo informace v dostatečné míře. S ohledem na malé množství lidí, na něž se musí spoléhat, se tomu patrně občas nelze vyhnout.

Kromě stálých spolupracovníků má větší množství tělesných strážců. Doma se o jeho bezpečnost stará oddíl indické armády společně s jeho tibetskou stráží. Ve vztahu k nim zachovává jistou formálnost s výjimkou velitelů, ale zajímá se i o jejich potřeby. Vždy najde přátelské slovo pro ty, kteří drží noční stráž, zatímco on vychází na svou ranní procházku. (Má ve zvyku, jakmile dokončí ranní modlitby, projít se venku nebo po hotelových chodbách.) Na těchto vycházkách si vždycky najde čas promluvit se sloužícími.

Mnoho se namluvilo o dalajlamově smyslu pro humor. Zdá se mi, že tibetský humor je povšechně podobný anglickému: pohotový, často zemitý, se smyslem pro ironii a absurditu.1 Nejvíce jsem u něj uspěl s velmi nevinným vtípkem o myši. Vulgární vtip bych mu asi neřekl. Patrně by považoval za podivné, že někdo mimo nejbližší rodinu a kolegy by si dovolil takovou věc. Ale není žádný nudný patron. Jednou se mě zeptal, zda se někdo opil na svatbě mladého tibetského úředníka, jíž jsem se zúčastnil. Když jsem přisvědčil, vůbec se ho to nedotklo. Jednou jsem se dozvěděl, že kromě přírodních programů se někdy dívá na nekonečný anglický komediální seriál Dad’s Army, a tak jsem mu poslal soubor televizních pořadů, ale nevím, zdali se na něj díval. Byl mezi nimi také film s Mr. Beanem, který by se mu podle mého úsudku mohl líbit.

Třebaže si nepotrpí na ceremoniál – výslovně nesnáší formality a jakékoli předstírání –, je si dalajlama vědom důstojnosti svého úřadu. Když jsem při jedné příležitosti opomněl přinést khatag, obřadní hedvábnou stuhu, neváhal mě pokárat. Jindy jsem se dopustil jednoho z oněch faux pas, které se mně jako cizinci zdají být nevinné, ale pro něj musejí být zraňující. Opět mě na tento poklesek – vlídně – upozornil. Nemyslím ale, že by to udělal, kdyby mě tak dobře neznal. Šetří city druhých lidí, což ale neznamená, že se někdy nedopustí hrubší poznámky, která uvede člověka do rozpaků. Slyšel jsem, že se smíchem vypeskoval mého kolegu spisovatele, že má nehty, které „vypadají jako drápy“.

Dalajlama má od přírody srdečnou povahu a rád se lidí dotýká. Troufne si přítele hravě poplácat zezadu po hlavě. Popadne člověku ruku a drží ji, anebo přitiskne svou tvář na vaši. Také se stává, že někomu pohladí vousy. Tento sklon k dotýkání se druhých sdílí se svým předchůdcem, Velkým třináctým dalajlamou, který uprchl před čínskou armádou do sousedního indického Sikkimu. Po cestě ho lidé bouřlivě vítali, každý podle svého zvyku. Někteří se klaněli, jiní zdravili orientálním způsobem, další před ním padli na zem. Tři skotská děvčátka na ponících, dcerky místního misionáře, se vmísila do průvodu těsně za něj. Když zpomalil, aby pozdravil davy, dívky seskočily a utíkaly, aby na něj počkaly u vládního domu pro hosty, kde měl bydlet. Když tam přišel, zastavil se a mlčky sáhl Ise Grahamové do vlasů barvy lnu, „promnuv je mezi palcem a ukazováčkem podobně, jako se zkouší kvalita a struktura látky“.2 Zmizel v budově, ale za okamžik se znovu objevil, aby se před zírajícím davem ještě jednou dotkl jejích vlasů.

Uvažujeme-li o těchto osobních zvláštnostech, nesmíme ztratit ze zřetele skutečnost, že dalajlama je především mnichem, jenž musí dostát v mimořádné míře svým náboženským povinnostem. Slabost biografie jako je tato spočívá v tom, že nutně vytváří dojem, že život člověka, jímž se zabývá, sestává výlučně z jeho veřejné činnosti. Ale v případě dalajlamy je ve skutečnosti důležitější jeho vnitřní život. Je proto podstatné, aby měl čtenář na mysli naprostou oddanost dalajlamy jeho mnišským povinnostem. Každý den bez výjimky začíná nejméně třemi hodinami modliteb a meditací a končí alespoň jednou hodinou, věnovanou téže činnosti. Přes den se modlí a studuje, jak mu to umožňuje jeho denní program, často i při jídle. Přinejmenším jednou do roka se až tři týdny (ale navíc po kratší dobu vícekrát za rok) věnuje duchovním cvičením. Přitom na sebe klade vyšší nároky (vstává ve tři hodiny ráno místo o půl páté) a omezuje čas, věnovaný světským záležitostem, na jednu či maximálně dvě hodiny.

Už jsem se zmínil, že se nejsem schopen dorozumět v tibetštině. Dokáži v tomto jazyce číst, ačkoli kromě kratinkých a velmi jednoduchých textů si musím brát na pomoc slovník nebo některého laskavého pomocníka. V jistém ohledu je to ku prospěchu věci. Sblížil jsem se tímto způsobem s větším množstvím tibetských přátel, než kdybych znal tibetštinu lépe. Rovněž si takto neustále uvědomuji, že se zabývám tibetskými záležitostmi jako cizinec a pozorovatel zvenčí.

Patrně menší nevýhodou je, že nejsem buddhista. Mohu tak klást otázky a přemýšlet způsobem, který by byl jinak obtížnější, ne-li nemožný. Nepochybuji o tom, že něco z toho, co zde zazní, se možná bude někomu zdát opovážlivé nebo neuctivé. Je také možné, že části textu se mohou některých mých čtenářů bolestivě dotknout. Jakkoli jsem si toho vědom, čerpám posilu ze slov samotného dalajlamy, jenž opakovaně mluvil o nutnosti spravedlivého a vyváženého posuzování faktů. Věřím, že se mně to podařilo; rozhodně to bylo vždy mým cílem.

1

Cesty Velkého třináctého

Autor je v pokušení začít náš příběh onou první červencovou nedělí roku 1935, kdy se podle gregoriánského kalendáře nynější dalajlama narodil. Ale to by znamenalo opomenout okolnosti jeho narození. V jistém smyslu by bylo přesnější začít tím, co se dělo večer 17. prosince 1933, kdy duch Velkého třináctého dalajlamy „odešel do nebe Tušita“, kde dlí všichni, kteří dosáhli stavu probuzení, jak to vyjadřuje zbožná tradice. Smrt bývalého dalajlamy urychluje narození jeho nástupce, a to dokonce i tehdy (jako v tomto případě), když mezi událostmi uplyne více než devět měsíců.

Ale mohlo by se také začít narozením prvního dalajlamy, protože se přece tvrdí, že každý znovuzrozenec pokračuje v témže mentálním kontinuu. To by však bylo značně problematické, a nejen kvůli nutnému ponoru hluboko do dějin. Ukazuje se totiž, že první dalajlama byl ve skutečnosti třetí. Stalo se, že lama jménem Sönam Gjamccho byl pozván roku 1578 do Mongolska Altanchanem (potomkem Džingischánovým). Nový mocný muž Střední Asie Altanchan hledal způsob legitimizace své vlády a Sönam Gjamccho, jeden z nejuznávanějších lamů té doby, se jevil jako osoba, jež mu dodá respekt. Podle tehdejšího zvyku Altanchan udělil Tibeťanovi mnoho vznešených titulů, z nichž jeden zněl „dalajlama“. Slovo „dalaj“ je potibetštěním mongolského slova „oceán“, což je ostatně překlad druhé části Sönam Gjamcchova jména. Ale protože Sönam Gjamccho byl ve skutečnosti třetím zrozením linie spojené s největším tibetským klášterem Däpung, znamená to, že musí být nutně třetím dalajlamou.

Je tu ale i jiná komplikace. Kromě toho, že je třetím pokračovatelem linie Däpungu, je Sönam Gjamccho považován také za dvaačtyřicátý článek nepřerušené tradice sahající do časů historického Buddhy, který žil v 5. století př. n. l. Tato linie spojuje dalajlamy s Čänräzigem, bódhisattvou soucitu, kterého – jak se předpokládá – mají na Zemi zastupovat. Ale i této linii předchází ještě další, spojující Čänräziga s mladým knížetem, který žil před 990 eony. Jak dlouho trvá eon? Jistý žák se na to prý kdysi zeptal Buddhy, jenž odpověděl pomocí analogie: Předpokládejme, že existuje velká skalnatá hora, jedenáct kilometrů široká a jedenáct kilometrů vysoká, celistvá, bez prasklin. Vždy na konci každého století ji jistý muž leští jemnou látkou z Váránasí. Velká hora se tak zmenšuje a zmizí dříve, než uplyne eon. Je zřejmé, že jakmile se začneme prodírat historií dalajlamy, narážíme na ty nejsložitější otázky. Ve skutečnosti se ukazuje, že pokud jde o současného dalajlamu, nemáme před sebou pouze životopis jednoho muže, ale historii bytosti, již z hlediska tradice zdokonalily a očistily ode všech znesvěcení nesčetné dobré skutky, které se odehrály za bezpočtu lidských životů. Bytosti, která se zde na Zemi neprojevuje jen pro své vlastní dobro, ale pro dobro všech ostatních. Mimoto se jedná o historii, v níž vzdálená minulost je toliko včerejším dnem a nadpřirozené události jsou tak reálné a blízké, jako kdyby k nim došlo v sousedství.

Chceme-li porozumět dalajlamovi, musíme se pokusit pohlédnout na svět očima tibetské tradice. Nikoli jako na svět, který povstal v momentu Stvoření, ani na svět, kde lze nakonec vše vysvětlit soustavou matematických vět – svět atomů a elektronů, protonů a neutronů. Neměli bychom o něm přemýšlet ani jako o světě vysvětlitelném v pojmech množství a pravděpodobnosti. Svět podle tibetské tradice nezačal velkým třeskem, jenž vyslal otáčející se Zemi mezi galaxie a solární systémy a do neustále se rozpínajícího prostoru. Svět tibetské tradice nemá vůbec žádný počátek. Svět, jejž kolem sebe vidíme, neexistuje kvůli atomovým či ještě menším částicím, ale kvůli nahromaděné karmě nesčetných cítících bytostí po eony času.

Nezačneme proto náš příběh ani narozením nynějšího dalajlamy či Lhamo Dönduba, jak se malý čtrnáctý původně jmenoval, ani smrtí jeho předchůdce. Opusťme konvence a začněme raději prostým vylíčením návštěvy Velkého třináctého dalajlamy ve vesnici daleko na východě Tibetu, k níž došlo jednoho krásného jarního dne roku 1907.

Po návratu z malého kláštera Šardzong se Vzácný ochránce, což je jedno z přízvisek, pod nímž jsou dalajlamové známi všem Tibeťanům, odebral spolu se svým tehdejším průvodcem Tagccher Rinpočhem na nedaleký travnatý vrcholek. (Tagccher doslovně znamená místo, kde řval tygr. Rinpočhe, což znamená Velevzácný, je titul nejvyšší mnišské třídy. Vztahuje se ale také k určitým místům a objektům.) Rinpočhe, jenž odvozoval své jméno od vesnice, která se rozkládala za nimi, byl nejvýznamnějším lamou oblasti ležící na okraji severovýchodní provincie země, známé Tibeťanům jako Amdo.

V západní kultuře je běžná představa národních států s jasně definovanými hranicemi, ale v historii většinou národy, byť se etnicky lišily, od sebe zřetelné hranice neoddělovaly. Z čínské perspektivy patřil tehdy Tagccher a jeho okolí jednoznačně do provincie Čching-chaj. Pro Tibeťany však patřila vesnice po většinu tisíciletí (zhruba od 7. do 17. století) zcela nesporně k Tibetu. A třebaže v době návštěvy Velkého třináctého Číňané opět tvrdili, že území je pod jejich kontrolou, většina místního obyvatelstva byli Tibeťané.

Poté, co se pochvalně vyslovil o kráse krajiny, vyjádřil dalajlama přání navštívit vesnici. A tak po svačině Velký třináctý osobně zavítal do každého příbytku. Zde, jak se můžeme dočíst, uvedl obyvatele v nadšení tím, že s nimi rozmlouval a kladl jim bezpočet otázek o jejich životě. Dojetí jedné vesničanky bylo tak velké, že následně sebrala lžíci popela z ohně, kde se vařil dalajlamův oběd, a zakopala ji na dvoře před svým domem.

Závěrem návštěvy Vzácný ochránce prohlásil, že si zamiloval toto malé krásné údolí, a slíbil, že se vrátí. Bohužel tak neučinil. Anebo tak přinejmenším neučinil v podobě třináctého dalajlamy. Ale byla to tato vesnice, kde se o dvacet osm let později narodil nynější dalajlama – v rodině, před jejímž domem leží zakopaný popel.

Okolnosti oné osudné návštěvy v roce 1907 však nebyly příznivé. Právě v této době se čínská říše dynastie Čching ocitla na pokraji zhroucení, zatímco britské impérium, tehdy na vrcholu moci a prosperity, mělo záhy vyblednout pod náporem první světové války. Po roce 1918 se vytvořilo vakuum, které zaplnila teroristická dvojčata komunismu a fašistického nacionalismu. V roce 1907 se tibetský vůdce nacházel v exilu. O tři roky dříve si britské jednotky pod velením plukovníka Francise Younghusbanda prostřílely cestu do centrálního Tibetu, donutivše dalajlamu k útěku na sever do Mongolska. Tato invaze patří patrně k nejméně slavným ozbrojeným akcím britského impéria. Došlo k ní v důsledku odmítnutí dalajlamovy vlády uznat britský protektorát nad Sikkimem, malým buddhistickým královstvím vmáčknutým mezi Tibet a Indii. Ve skutečnosti šlo především o paranoidní strach Britů z rostoucí moci Ruska. Ale nejen Rusko, i jeden z nejbližších poradců Velkého třináctého snil o pan-buddhistické federaci Střední Asie, v níž by se pod vojenskou ochranou Ruska a duchovním vedením dalajlamy sjednotilo Mongolsko, Tibet a ostatní buddhistické země.

Tím poradcem byl Agvan Doržijev, jehož podivné jméno muselo v britských uších probouzet zvláště pochmurné pocity. Když kolem přelomu století došli ministři královny Viktorie k přesvědčení, že Doržijev udržuje osobní kontakt se samotným carem, bylo jasné, že se něco musí stát. Poslanci vznášeli dotazy v parlamentu.[c] Lidé psali do novin žádajíce akci, zatímco indický místokrál lord Curzon začal kout pikle. Považoval přitom za podstatné, aby Tibet zůstal neutrálním územím mezi ruskou říší a severní hranicí britského impéria.

c Ať je to podivná shoda okolností či doklad zvláštní karmické vazby, první z těchto dotazů položil můj praděd sir Henry Norman, baron (tehdy obyčejný pan).

Vojenské tažení bylo stejně rychlé jako brutální. K prvnímu střetu došlo 31. března 1904. Britové při něm vypálili padesát šrapnelů, čtrnáct set salv z kulometů a 14 351 střel z pušek.3 Pobili 628 Tibeťanů, zatímco sami neztratili jediného muže. Mezi mrtvými byli dva nejvyšší armádní velitelé a dva představení klášterů. I sám Younghusband uznal, že to byl masakr. Obdivoval nicméně klid Tibeťanů a jejich odolnost vůči palbě. Tibeťané žasli nejen nad palebnou silou indži, ale i nad jejich vedením války. Dosud nikdy nezažili, aby byli jejich ranění ošetřeni v polní nemocnici nepřítele a aby byli po odzbrojení propuštěni – obdarováni cigaretami a malou částkou peněz.4

O necelých čtrnáct dní později se Younghusband utábořil u velké pevnosti Gjance, ležící pouhých několik denních pochodů od Lhasy. Odtud odeslal dalajlamovi ultimátum s požadavkem, aby tibetský vůdce poslal do 12. června kompetentního vyjednavače, jinak že bude pokračovat v pochodu na Lhasu. Britové neměli dobyvačné záměry. Kromě výhodné obchodní dohody chtěli donutit Tibeťany, aby akceptovali jejich přítomnost v Tibetu, a mohli tak kontrolovat a v případě nutnosti zarazit vývoj, jenž by mohl ohrozit Indii, perlu jejich impéria.

Dalajlama a jeho ministerská rada, kašag, byli rozhodnuti odmítnout jakékoli vyjednávání, dokud se útočící armáda nestáhne. Younghusbandův dopis, zapečetěný a opatřený mnoha stuhami v nejlepší imperiální tradici a dopravený do Lhasy propuštěným zajatcem, se vrátil o několik dní později neotevřený. Tibeťané se domnívali, že Britové při vší své síle nebudou nikdy schopni dobýt pevnost Gjance. Rozhněvaní obránci buddhistického učení či cesty jim v tom dozajista zabrání. Ale Gjance záhy padla a Younghusband pokračoval v tažení. Dalajlama urychleně jmenoval regentem vysokého představitele kláštera a uprchl na sever do Mongolska. Mohl si být alespoň jistý, že jeho tamější náboženský partner, džecündampa, mu nabídne útočiště a ochranu, dokud se Tibet nezbaví Britů.

Nejvyšší náboženský představitel Mongolska však neuvítal dalajlamu příliš velkoryse. Oficiální životopis Velkého třináctého zmiňuje při jejich setkání spor o relativní velikost trůnu obou mužů. Zaznamenává také, že dalajlamu nemile překvapilo, když zjistil, že Mongol je v rozporu s mnišskou tradicí ženat, pije alkohol a je závislý na tabáku. Měl dokonce tu opovážlivost, že kouřil v dalajlamově přítomnosti.[d] To byla velká urážka. Dalajlamovi však nezbývalo nic jiného, než aby prozatím zůstal v sídle mongolského hierarchy v Urze, což je dnešní Ulánbátar.

d Z hlediska tradice je tabák jed, a je tudíž zakázán.

Když v září roku 1904 Britové z Lhasy odešli, úžas Tibeťanů se rovnal jejich úlevě. Zdá se, že byli naprosto přesvědčeni, že Britové provedou plnou okupaci země tak jako před nimi Mongolové či Mandžuové.[e] Ale úleva se rychle změnila v rozčarování, jakmile bylo jasné, že Britové neústupně trvají na tom, aby dalajlama zůstal ve vyhnanství.

e Podle Číňanů byli Mandžuové tak jako Tibeťané „barbarskou“ rasou – v protikladu k „civilizovaným“ Chanům, jimž Mandžuové vládli od roku 1644 do 1912.

Velký třináctý proto zůstal v Urze i v příštím roce. Jedním z mála Evropanů, kteří se s ním v této době setkali, byl jistý ruský cestovatel, od něhož pochází záznam dalajlamova chování během rozhovoru. Rus tvrdí, že dalajlama se vyznačoval „velkým klidem“.5 Dalajlama „se mně často podíval přímo do očí a vždy, když se naše zraky střetly, se slabě a velmi důstojně usmál“. Když ale „přišla řeč na Angličany a jejich vojenskou výpravu, jeho výraz se změnil. Obličej se zachmuřil, úsměv zmizel a hlas se zadrhl pohnutím.“

Podobně zničující účinek měla britská okupace Lhasy na čínskou císařovnu vdovu Cch’-si. „Tibet“, napsala, „patřil naší dynastii po dvě stě let. Je to ohromná, na nerostné suroviny bohatá oblast, po níž cizinci vždy prahli. Nyní tam vstoupily britské jednotky a donutily Tibeťany k podpisu smlouvy. To je velmi zlý vývoj… Musíme zabránit dalším škodám a zachránit situaci.“6 Když o rok později vypukla vzpoura proti čínské přítomnosti v Khamu, druhé z východních provincií Tibetu, vedená mnichy kláštera Bathang, pochopila to jako znamení a vyslala tam armádu pod velením generála Čao Er-fenga. Měl to být poslední velký vojenský podnik vyčerpané dynastie Čching, vládnoucí od poloviny 17. století.

Khamské povstání vypuklo v roce 1905, dva roky před návštěvou Vzácného ochránce v Šardzongu. V městečku Bathang, ležícím na úrodné planině zavlažované horním tokem řeky Jang-c’-ťiang, se tehdy nacházela menší čínská základna. Vznikla po invazi mongolských následovníků Čingischána do středního Tibetu, proti nimž Tibeťané povolali na pomoc mandžuské císaře Číny. Nezamýšleným, leč nevyhnutelným důsledkem bylo, že Tibet upadl do závislosti na říši Čching.

Tibeťané se ale domnívali, že vztah mezi nimi a dynastií Čching by měl být chápán jako vztah mezi dalajlamou a panujícím císařem. Z tibetského pohledu nešlo o politické uspořádání, ale spíše o duchovní poměr, v němž tibetský hodnostář vystupoval v roli lamy a čínský císař v roli patrona. Tedy podobný vztah, jaký existoval mezi Rolpä Dordžem, vysokým lamou, majícím blízko k sedmému dalajlamovi, a tehdejším císařem, jemuž poskytoval duchovní vedení. (Císař a dalajlama se nikdy nesetkali osobně, ale jen skrze prostředníky.)

Pochopit, jak tento vztah lama-patron funguje z tibetského hlediska, je zásadní, máme-li porozumět, jak Tibeťané chápou to, co na první pohled vypadá jako naprosto zřejmé předání suverenity Číňanům, nejprve za dynastie Jüan a poté Čching. Přitom je podstatné si uvědomit, že buddhismus je od prvopočátku náboženstvím odříkání. Uchovávali a šířili ho svobodní muži a později také ženy, žijící v lesních komunitách mimo „civilizaci“. Buddha stanovil, že jeho následovníci mají být žebráky, kteří si chléb vyžebrají, spíše než aby si jej pekli. To znamená, že jejich přežití záviselo na druhých. Jak se náboženství šířilo a rozvíjela se tradice společného života v klášterech, vznikla potřeba rozsáhlého patronátu. Toho se měly chopit panovnické rodiny, které nahlédly pravdu Buddhova učení. Ale jestliže sangha neboli buddhistická obec co do materiálních potřeb závisela na svém patronovi, rozumělo se samo sebou, že patron naopak potřeboval sanghu, aby dosáhl duchovního blaha. A jelikož podle buddhistické analýzy má spirituální blaho přednost před hmotným blahobytem, stála sangha alespoň v teorii nad královskou dynastií, jakkoli samozřejmě nemohla existovat bez její ochrany.

Jestliže dnes klade čínská vláda důraz na historická pouta mezi Čínou a Tibetem a vyvozuje z nich, že Tibet je odedávna „neoddělitelnou součástí“ Číny, jedná se jen o politické uspořádání, podle nějž císař mimo jiné v Tibetu umísťoval vojenské jednotky. Zcela se tím pomíjí duchovní dimenze, která má pro Tibeťany daleko větší význam.

Z tohoto pohledu by mohli být mniši z kláštera Bathang, když povstali roku 1905 proti Číňanům, obviněni, že když se postavili do čela zuřivého krveprolití, nedodrželi svou část dohody. Líčení ukrutností, jichž se dopustili, je ve skutečnosti tak groteskní, až se zdá pravděpodobné, že jde o nadsázku. Rozličné zdroje se ale shodují natolik, že tuto verzi nepřipouštějí.

Povstání nesměřovalo jen proti Číňanům, ale i proti malé misii dvou francouzských římskokatolických kněží. Oba byli i se všemi svými tibetskými konvertity zavražděni. Nepokoje se následně rozšířily do sousedních končin, kde se nacházela malá čínsko-tibetská obchodní stanice. V ní pobývala další misionářská komunita, vedená dvěma francouzskými kněžími. Spolu s jejím „pohostinným a úctyhodným“ představeným se tam tehdy nacházel renomovaný skotský botanik a „lovec rostlin“ George Forrest.7

Když se dozvěděli, že sousední čínská posádka byla „vyvražděna skoro do posledního muže“, dali se tři cizinci se skupinou konvertitů za svitu měsíce na útěk. Příštího dne byl jeden z kněží zastřelen, „provrtán otrávenými šípy… a Tibeťané se okamžitě přihnali a dorazili ho svými obrovskými obouručnými meči“. Zbytek „malé výpravy, čítající asi osmdesát mužů, byl jeden po druhém postřílen nebo zajat; uniklo jen čtrnáct z nich“. Málem se podařilo utéci i otci Dubernardovi, druhému knězi. Banda asi třiceti špinavých mnichů ho

„srazila k zemi v jakési jeskyni.8 Mučitelé mu zlámali obě ruce nad a pod lokty, svázali je za zády a takto ho donutili jít zpět ke ztemnělému sídlu [misie]. Tam ho přivázali a podrobili nejukrutnějšímu mučení; vytrhli mu jazyk a vypíchli oči, usekli nos a uši. V tomto strašlivém stavu zůstal tři dny, přičemž mu trýznitelé každý den utínali články prstů na rukou a nohou. Po smrti s ním naložili stejně jako s druhým knězem; části jejich těl rozeslali různým lamaseriím v oblasti, zatímco obě hlavy nabodli na oštěpy nad městskou lamaserií.“

Lidé odpovědní za katolickou misii se domnívali, že k těmto hrůzám dal příkaz osobně dalajlama. Vzhledem k tomu, co víme o postoji Velkého třináctého k trestu smrti a mučení, je to krajně nepravděpodobné. Za jistých okolností akceptoval trest smrti jako nevyhnutelný, ale v jednom z nejstarších dekretů jej vyhradil pouze pro zločin velezrady.9 Mučení zakázal. Povolil pouze bičování, ale dával přednost, bylo-li to možné, nápravné spravedlnosti. Při jedné příležitosti nařídil provinilému úředníkovi, aby nasázel tisíc vrb, jindy rozkázal, aby provinivší se skupina opravila kus silnice.

O čem tedy vypovídá zničení katolické misie a pokus zabít Forresta? Zaprvé, že kláštery si často samy stanovovaly zákony. A zadruhé, že naše představa předkomunistického Tibetu jako země, kde mniši poklidně meditují v mystické odloučenosti svých horských obydlí, je mylná. Mnišská vzpoura ale také názorně ukazuje, že Tibeťané ostře odmítali jakékoli vnější vměšování, ať již pocházelo od misionářů, kteří chtěli kázat evangelium, nebo od Číňanů, kteří je chtěli „zpacifikovat“. Každý vetřelec narazil na odpor. Hlavním motivem byla ochrana buddhistické nauky, o jejíž osud se obávali (oprávněně, jak se mělo ukázat), pokud vpustí nebuddhistické cizince do země. Je pravda, že když přišli v 18. století do Lhasy první křesťanští misionáři, byli vřele přijati. Jejich osobní morálka a upřímný zájem o buddhismus jim zajišťovaly pověst významných duchovních hledačů. Teprve postupně si sangha uvědomila, že navzdory jejich přátelskému chování, vyspělé kultuře a pochopení pro chudé nemají tito cizinci pouze zájem porozumět buddhismu, ale ve skutečnosti ho chtějí zničit pomocí konverzí.

V Bathangu potkal podobný osud jako misionáře čínského ambana čili správce.10 Mniši z blízkého kláštera ho zajali, stáhli z kůže, kterou nacpali trávou, a triumfálně s ní chodili po městě. Tuto odpornou figurínu pak nejprve použili při rituálním zahánění zla a poté jako střelecký cíl v klášteře, aby ji nakonec rozdupali.

Když do oblasti dorazil generál císařovny vdovy, neprodleně zahájil odvetné represálie se záměrem vzbudit u Tibeťanů hrůzu. Okamžitě nařídil, aby byli tři zajatci vloženi do kotle se „studenou vodou, s připoutanýma rukama a nohama, ale s podepřenou hlavou“. Poté nechal „pod kotlem zapálit oheň a pomalu přivést vodu do varu“. Další vězně nechal „polít olejem a upálit zaživa. Jiným rozkázal usekat ruce a poslat je zpět jako varování těm, od kterých přišli. Ještě jiní byli za ruce a nohy přivázáni mezi jaky … a roztrháni na kusy.“

Generál Čao oznámil obyvatelstvu, že od nynějška se mají považovat za poddané císaře dynastie Čching. Současně nařídil, že mají nejen nosit čínský oblek, ale že muži budou nosit nenáviděný mandžuský cop místo svého tradičního khamského účesu. Ten, často švihácky ozdobený prameny rudě nabarvené vlny, z nich činil bytosti „podobné živoucím démonům“, jak se generál vyjádřil. Přítomnost Čaa, jemuž se záhy začalo říkat „řezník“,11 způsobila podle Forresta „ještě větší zmatek“.12 Trvalo skoro rok, během něhož Číňané napáchali mnoho dalších zvěrstev, než si Čao vynutil mír. Po celou tu dobu obléhal 3000 mnichů v klášteře Čhadeng Samphelling, kteří bojovali se zvláštní zuřivostí. Když se nakonec vyhladovělí vzdali, bez jakýchkoli výčitek svědomí je nechal do jednoho popravit.

Kupodivu měl Čao mezi místní populací i spojence. Podle jednoho ze svědků přiváděli Tibeťané, „ve snaze zalíbit se Číňanům“,13 spoustu svých krajanů, aby byli popraveni. „Hlavy padají každý den a na ulicích Bathangu jich leží tolik, že psi mají hody. Nikdo se jich neodváží dotknout nebo je pohřbít ze strachu, že bude považován za přítele mrtvých a bude na ním vynesen rozsudek smrti.“

V době, kdy Čao dokončil svou „pacifikaci“ Khamu, opustil dalajlama svého neochotného hostitele v Urze a přemístil se do Kumbumského kláštera ležícího asi 800 km severně od Bathangu a okolí. Znepokojily ho zprávy o povstání a zvláště zvěsti, že generál nechat podrazit boty svých vojáků stránkami z klášterních svatých knih. Kumbum byl pro Vzácného ochránce neobyčejně důležitý kvůli svému spojení s Congkhapou. Tento mnich založil reformovanou buddhistickou školu Gelug, k níž náleželi všichni dalajlamové. Kumbum byl a je nejvýznamnějším náboženským centrem oblasti Amdo. V době jeho největší slávy v něm žilo několik tisíc mnichů.

Podivuhodnou shodou okolností se onoho pozdního října 1906, kdy dorazil dalajlama, nacházeli v Kumbumu John Weston Brooke, anglický výzkumník, a další misionář reverend Ridley. Při popisu této události si povšimli, že před dalajlamovým průvodem šla jakási čínská banda, která „pokřikovala“ a při příchodu ke Kumbumu se „ďábelsky pitvořila“, „… pět nebo šest mužů se kroutilo tak, že se to nepodobalo ani chůzi, ani běhu. Oblečeni byli všelijak, hráli, jak se jim zamanulo a divně se kroutili“.14 Za těmito hudebníky byla v témže nepořádku nesena císařská standarda. Za nimi jeli na hrubých a bujných ponících tibetští utečenci, „oblečení v nádherných dlouhých žlutých pláštích a podivných kloboucích z pozlaceného dřeva… Náhle“, pokračují svědkové „se z davu oddělil „důstojně vypadající Tibeťan a vykřikl na přihlížející koutou“. Angličané slezli ze svých poníků, ale „více odmítli udělat, takže Tibeťan přenechal Číňanům, aby nám domluvili, ale ti se jen lhostejně smáli a říkali hrubosti“.

Vzácný ochránce posléze přijal Ridleyho a Brooka v audienci, ale Angličané ji sotva mohli považovat za úspěch. Ukázalo se naprosto nemožné ho přesvědčit, že Angličané jsou – podle Ridleyho – „laskaví lidé“,15 a ještě méně, že „když přijede do Indie, setká se s nimi a naučí se je znát, nebude mu vadit, že přišli do jeho země“. Naopak Brook tvrdí, že „nikdy neviděl tak tvrdou, bezvýraznou tvář jako u dalajlamy“.

To se zdá nespravedlivé. Nedalo se od Vzácného ochránce očekávat, že bude překypovat vlídností vůči dvěma Angličanům, kteří hájili nepřítele, jenž ho připravil o trůn. Mimoto máme svědectví několika jiných Evropanů, kteří potvrzují, že Velký třináctý nebyl rozhodně zcela chladný člověk. V pozdějších letech uzavřel neobvyklé přátelství s britským policejním důstojníkem pro Sikkim sirem Charlesem Bellem. Ten připouští, že se dalajlama zpravidla vyznačoval tvrdým výrazem, ale píše, že kdykoli se setkali, objevil se na jeho tváři „přátelský úsměv“.16

Dalajlama se zdržel v Kumbumu více než jeden rok. A jako kdyby nestačily děsivé zprávy z jihu o Čaových nájezdnících dupajících po svatých textech, musel se Velký třináctý potýkat také s nedostatkem kázně v samotné mnišské komunitě v Kumbumu. Dozvídáme se, že „mnozí mniši podlehli pití, kouření a hrám“.17 Předsevzal si proto obnovit respekt k vinaje, etickému řádu, jenž řídí duchovní i správní život sanghy. V dalajlamově přítomnosti ožila rovněž akademická stránka klášterního života v Kumbumu, protože Velký třináctý věnoval zvláštní pozornost zdatnosti mnichů v učených diskusích. Patrně přitom narážel na odpor, poněvadž pro kláštery bylo typické, že se tvrdě bránily jakýmkoli zásahům zvenčí, ať již přicházely od kohokoliv. Ale prestiž a osobní magnetismus tibetského vůdce byly tak veliké, že měl i v této záležitosti úspěch, aniž si své hostitele znepřátelil. Požíval vskutku tak mimořádné úcty, že po všechny dni svého pobytu v Kumbumu přijímal bezpočet poutníků zblízka i zdáli, kteří toužili po setkání s ním. Žehnal často tisícihlavým davům, zatímco mnichům, kteří ho navštívili, poskytoval duchovní ponaučení a zasvěcení a mnoho set z nich vysvětil. Je sice pravda, že někteří kumbumští úředníci žehrali na vysoké náklady spojené s jeho vydržováním, avšak po celou dobu svého pobytu v Kumbumu se Velký třináctý těšil nejvyšší úctě místních lidí.

A tak se snad nevyznačoval dalajlamův pobyt v této největší náboženské instituci provincie Amdo jen chmurami a starostmi. Je rozhodně povzbudivé, když si představíme, že si přinejmenším trochu odpočinul od mnoha těžkostí, když se onoho krásného jarního dne vypravil na pouť ke klášteru Šardzong a cestou zpět se zastavil, aby požehnal malé vísce Tagccher.

2

Mystik a prorok: regentství ustaveno

Úředníci Velkého třináctého pečlivě zaznamenali jeho slib, že se jednoho dne do Tagccheru vrátí, a pak na něj nepochybně naprosto zapomněli. Ale něco z přátelství s touto vesnicí přetrvalo, když byl ve středním věku Vzácný ochránce požádán, aby potvrdil identitu nového vtělení svého přítele Tagccher Rinpočheho, jenž právě zemřel. To také učinil a chlapec poté vstoupil do kláštera Šardzong. Doba, jež uplynula mezi návštěvou Velkého třináctého v Tagccheru v roce 1907 a jeho znovuzrozením tamtéž v roce 1935, byla však tak nabitá událostmi, že příliš nepřekvapuje, že až dlouho poté si někdo povšiml významu jeho slibu, že se vrátí.

Podobně trvalo mnoho let, než si někdo uvědomil význam dalšího zdánlivě bezvýznamného skutku Velkého třináctého. Během dvacátých let probíhaly opravy východního křídla paláce Potála, velkolepého vládního sídla s tisíci místností a hlavní dalajlamovy rezidence. Velký třináctý dal tehdy pokyn, aby byl na zeď schodiště, vedoucího na severní stranu západní komnaty v horním patře, namalován modrý pták. Dále přikázal, aby na východní zeď namalovali bílého draka.18 Mnozí byli prý z těchto pokynů zmateni, protože neexistovala žádná písemná ani ikonografická instrukce pro taková vyobrazení v těchto místech. Veškeré typy výzdoby a jejich rozmístění podléhaly přísnému řádu, třebaže není pochyb o tom, že dalajlamova autorita je mohla změnit. Modrý pták představoval rok (rok vodního ptáka), v němž Velký třináctý opustí tento svět (1933). Bílý drak naznačoval rok železného draka (1940), kdy bude uveden na trůn jeho nástupce.

Je pozoruhodné, že vysocí lamové někdy poskytnou podrobnosti o své smrti a příštím vtělení včetně toho, kdy a kde se opět narodí. Příležitostně jsou velcí mistři schopni uvést nejen jméno dítěte, do něhož se přelije proud jejich vědomí, ale i jména jeho rodičů. Ale takové detaily se zpravidla vyjeví až po intenzivním pátrání, zatímco v tomto případě vypadá výběr vyobrazení pro Potálu spontánněji.

Kromě toho naznačil Velký třináctý už jen nepatrnými náznaky svůj záměr opustit se svým duchem pozemskou existenci. Normálně se předpokládá, že jsou vysocí lamové v tomto ohledu sdílnější. Ale jediné další znamení, jež Velký třináctý ráčil udělit, spočívalo v nedávném pozvání nepálského fotografa působícího ve Lhase, aby pořídil jeho portrét, v čemž někteří spatřovali významné gesto. Jeho odchod proto způsobil ohromný šok jak v jeho okolí, tak mezi všemi Tibeťany. Dalajlama odešel tak náhle, že se dokonce šeptalo o nekalém skutku.[f]

f Je pozoruhodné, že podobný názor pronikl na první stranu Daily Illini, studentského časopisu univerzity v Illinois ze dne 20. prosince 1933. Historka patrně pochází z britského zdroje.

Fotograf pořídil jeho portrét v listopadu 1933 v paláci Norbulingka. Po několika málo týdnech dostal Vzácný ochránce kašel, ale pracoval dál jako obvykle. Když se celý týden jeho stav nezlepšil, Velký třináctý musel vynechat veřejné slyšení stanovené na 12. prosince ve vyšší tantrické koleji. Tou dobou už měl vysokou horečku. Dne 16. prosince porušil Vzácný ochránce svůj zvyk napsat ráno dopis a posadil se nejprve do křesla a poté si lehl. Večer odmítl dvě lžíce polévky, které si normálně dával před spaním.

Někdy po desáté večerní spustil lord komoří poplach. Svolal služebnictvo a nařídil, aby povolali tři nejvýznamnější členy dvora včetně hlavního sekretáře a pokladníka. Všichni byli překvapeni nečekanými potížemi Vzácného ochránce, jelikož až do této chvíle netušili, že by byl nemocen. Po příchodu se okamžitě vrhli na zem, jak velí zvyk, je-li dalajlama nemocen, prosíce ho, aby setrval ve své tělesné schránce. Věří se, že záleží na jeho rozhodnutí, jak a kdy zemře.

O hodinu později byl dán příkaz přivést věštce Näčhunga – státní orákulum a vládního zprostředkovatele nadpřirozené rady a podpory. Médium se přihnalo tak rychle, že se podle jedné zprávy nestačilo ani náležitě obléci. Okamžitě upadlo do transu, v němž nařídilo podat dalajlamovi lék. Zdá se, že jej dalajlama odmítl, ale médium mu jej vnutilo.19

Když se Näčhung probral z transu, lékař Vzácného ochránce připustil, že „sedmnáct hrdinů pro boj s nachlazením“, které orákulum přivolalo, je až příliš silných pro současný dalajlamův stav, který se – jakoby na potvrzení těchto slov – okamžitě zhoršil. O poledni následujícího dne upadl do bezvědomí.

Nyní byla vpuštěna deputace vysokých lamů, jež ho úpěnlivě prosila, aby setrval ve svém těle. Otevřel však jen krátce oči a někdy kolem půl sedmé ráno vydechl naposledy.

Většina lidí se dozví o dalajlamově smrti tak, že na střeše paláce Potála a blízkého kláštera Sera se rozhoří máslové lampy. Je zapotřebí mnoha dnů, než zpráva pronikne až do nejvzdálenějších končin Tibetu. Mezitím je úkolem vlády jmenovat regenta, který se postará o přímý kurs státní lodi, dokud nebude nalezen nový dalajlama a vzdělán do té míry, aby byl schopen převzít vládu. Velký třináctý soustředil do svých rukou velkou moc a intenzivně zasahoval do všech aspektů duchovního i světského života v Tibetu. Zdá se proto na první pohled překvapivé, že se více nezabýval svým nástupnictvím. Dokonce by se dalo tvrdit, že tato nedbalost byla projevem jisté megalomanie. Oddaný věřící by jednoduše namítl, že dalajlama, předvídající budoucí věci, pouze na krátký čas odvolal ze světa svého ducha, aby omládl a zesílil, až se vrátí a bude se muset potýkat s hrozbami, které zemi očekávaly.

Kromě toho dalajlama sepsal závěť jakožto průvodce pro ty, kteří ponesou odpovědnost za výběr regenta a budou pečovat o blaho tibetského lidu, dokud nedospěje jeho nástupce. Testament vyniká jasnozřivostí. Jakkoli se Velký třináctý mohl jevit v izolaci od světových událostí, dobře rozuměl základním tendencím doby. Jasně chápal, jakým nebezpečím pro svobodné pěstování náboženství je komunismus. Navzdory zásadním pochybnostem klášterů, které odmítaly představu stálé armády (v případě potřeby zajistily ozbrojené mnichy), trval na tom, že Tibet potřebuje silné a nezávislé vojenské uspořádání:

Jestliže nemůžeme chránit naši vlastní zemi, stane se to, že dalajlamové a pančhenlamové, (…) nositelé víry, skvělí převtělenci, budou zdoláni a ponecháni beze jména. Pokud jde o kláštery a mnichy a mnišky, jejich půda a majetky budou zničeny. (…) Státní úředníci, duchovní i světští, shledají svou půdu obsazenou a své majetky zkonfiskované a z nich samých budou služebníci nepřítele, nebo se budou potulovat po kraji, jako to dělají žebráci. Všechny bytosti klesnou do velikého utrpení a neodolatelného strachu, dny a noci se budou vléci v utrpení.20

Ale jeho slova narazila na hluché uši a během několika dní se rozhořel zuřivý boj o moc.

Zpravidla je regent vybírán z vysokých lamů čtyř konkrétních klášterů, ale z rozhodnutí Velkého třináctého byl jeden z nich zničen kvůli zradě během nedávné okupace Lhasy Číňany. Navíc každý ze tří nejmocnějších mužů v Tibetu v době smrti Velkého třináctého měl tak silné postavení, aby uchvátil moc na úkor klášterů. Jednalo se o komořího Künphellu, bývalého vrchního vojenského velitele Ccharonga a ctižádostivého aristokrata Lungšara usilujícího o reformy, jenž byl Ccharongovým nesmiřitelným nepřítelem. Hlavní ministr, ultrakonzervativní, ale slabý Langdün, mezi nejmocnější nepatřil. Byla tu však ještě jedna instituce silnější než oni tři muži: spojený vliv tří velkých klášterů v oblasti Lhasy – Gandänu, Däpungu a Sery, známých také jako Tři trůny. V té době se však Ccharong nacházel mimo Lhasu a protože se nechtěl zapojit do půtky, nehrál v následujících událostech žádnou roli.

Vypukl tudíž přímý konflikt mezi Künphellou a Lungšarem, přičemž poslední slovo mělo připadnout Třem trůnům. Lungšarovou hlavní zbraní byla jeho zásadní odmítavost vůči myšlence nezávislé armády. Zprvu se však zdálo, že Künphellova pozice je neotřesitelná. V posledních letech dalajlamova života požíval jeho nejvyšší důvěry a po několik málo dní poté, co Vzácný ochránce „stáhl svého ducha“, se zdálo, že většina Tibeťanů předpokládá, že regentem se stane právě on. Velký třináctý mu jako svému hlavnímu důvěrníkovi svěřil každodenní správu dvora a navíc byl Künphella de facto vrchním velitelem dalajlamovy osobní stráže, kterou tibetský vůdce vytvořil teprve před několika málo lety.

Když Künphella dělal nábor do této ozbrojené jednotky, zaměřil se výhradně na nižší šlechtu. Domníval se, že jako lidé s lepším vzděláním, než má prostý lid, budou také lepšími vojáky. Künphella se postaral o to, aby byli dobře živeni a nosili speciálně ušité uniformy, přičemž z vlastní kapsy platil zlatem vyšívané insignie a uniformy pro důstojníky osobně objednával v Kalkatě. Důstojníci, kteří do jednoho patřili k aristokracii, prošli dokonce kulometným výcvikem v britské posádce, jež dosud sídlila v Gjance. Předpokládalo se najisto, že po dalajlamově smrti Künphella tuto svou výhodu využije. Ale ze zcela neznámých důvodů tak neučinil. Snad předpokládal, že jeho jmenování regentem je jistá věc.

Lungšar tuto nečinnost okamžitě využil.

Ze všech hodnostářů poslední dalajlamovy vlády znal nejlépe svět, protože podnikl řadu cest mimo Tibet. Když Velký třináctý navrhl, aby bylo pět synů nižší šlechty vysláno do anglických škol, provázel je Lungšar. Poté navštívil několik evropských zemí, všímaje si bedlivě jejich politických systémů. Zdá se, že největší dojem na něj udělal způsob, jakým se Británie dokázala vyhnout násilným revolucím proti monarchii, které v 19. století charakterizovaly Evropu. Po návratu do Tibetu začal tudíž získávat podporu pro takové ústavní uspořádání, v jehož rámci by některé světské pravomoci dalajlamy přešly na světský orgán, zorganizovaný podle demokratických zásad.

Ale jestliže Lungšar sympatizoval s vládou opírající se o lidové hlasování, uchyloval se k metodám typicky machiavellistickým. Když se Národní shromáždění začalo zabývat otázkou Künphellovy viny za nečekanou smrt Vzácného ochránce, Lungšar chytře využil příležitost, aby vyvolal vzpouru mezi dalajlamovou tělesnou stráží.

Posléze nebylo proti někdejšímu komořímu vzneseno obvinění z vraždy, ale pouze z toho, že neinformoval Národní shromáždění o dalajlamově zdravotním stavu. Byl zbaven úřadu a veškerého majetku a vykázán do vzdálené oblasti daleko za hlavním městem.

Po odstranění Künphelly vystoupili Lungšar a jeho stoupenci s tvrzením, že regenta jmenuje rada, složená ze stávajícího prvního ministra a dvou dalších úředníků – jednoho mnišského a jednoho laického, jímž byl sám Lungšar. Národní shromáždění však ovládali opati Tří trůnů. Třebaže Lungšarovy návrhy měly značnou podporu mezi pokrokovějšími aristokraty, konzervativní frakce stála na straně náboženských autorit. Vznikl patový stav, jenž byl ve skutečnosti vítězstvím konzervativců, jelikož rozhodnutí muselo být nutně svěřeno bohům. Otázku, kdo bude jmenován budoucím regentem, vyřeší věštba, přičemž všichni kandidáti vzejdou z vůdčích postav klášterů.

Konala se velká náboženská slavnost, jíž se účastnilo několik set členů vlády. Předsedajícím byl bývalý opat kláštera Gandän. Ze tří možností padla volba na nejmladšího, teprve čtyřiadvacetiletého Radeng Rinpočheho.

Ze všech kandidátů byl nepochybně tím nejcharizmatičtějším. Narodil se do chudé rodiny v centrálním Tibetu, přičemž vykazoval známky mimořádných schopností. Tvrdí se, že když se ve věku asi pěti let tento malý zázrak rozzlobil na svou starší sestru, dupl pravou nohou takovou silou, že otiskl stopu do skály, na které právě stál.21 Druhé znamení mimořádného ducha nastalo krátce poté, když mu matka přikázala, aby dohlédl na hrnec s thugpou (nudlovou polévkou), zatímco šla podojit krávu. Za chvilku chlapec přiběhl a oznamoval, že polévka vzkypěla, takže musel hrnec přikrýt. Když se vrátila, zjistila, že si vytáhl z boty tkaničku a podvázal jí ouško hliněné nádoby. Potřetí projevil své duchovní určení, když zatloukl dřevěný kolík do tvrdé skály. Vysvětlil, že k němu musel přivázat svého koně, ačkoli rodina žádného nevlastnila. Muselo to být znamení, protože koně vlastnila pouze aristokracie a vysoce postavení lamové. Samotný Velký třináctý posléze rozpoznal v chlapci autentické převtělení jednoho ze svých předních učitelů.

Pokud jde o povahu, jako mladý muž byl rinpočhe podle svědectví jedné z jeho neteří laskavý, hravý a starostlivý.22 Žena rovněž dosvědčila další typický rys, jejž mnozí považovali za znamení nejvyšších duchovních schopností – „jemnou vůni obklopující jeho osobu“.

Na některé cizince, kteří se s Radeng Rinpočhem, mužem mírně podprůměrného vzrůstu, s ohromnýma odstávajícíma ušima a neustále svraštěným čelem setkali, neudělal příliš příznivý dojem. Hugh Richardson, tehdejší britský politický pověřenec pro Tibet, jej popsal jako „nemotorného“, „sebestředného“ a „nezralého“.23 Generál sir Philip Neame, který na žádost tibetské vlády provedl v roce 1936 vojenskou inspekci tibetské armády, v něm viděl „velmi průměrnou slabou osobnost, s malým nadáním či vzděláním a bez významnějšího rodinného zázemí, který … byl vybrán pro svou bezvýznamnost“.24

Ale nehledě k jeho skutečným kvalitám vyvolili nového regenta samotní bohové. Někteří Lungšarovi stoupenci se proto asi domnívali, že se už nedá nic dělat. Ale Radeng byl mladý a Langdün, jenž zůstal ve funkci prvního ministra, se vyznačoval slabostí a nerozhodností. K nedávné instalaci elektrického osvětlení v nejvýznamnějších domácnostech hlavního města (včetně jeho vlastní) bojácně poznamenal, že „nové věci mohou přinést jen neštěstí“.25 Kdyby byl Lungšar jednal s patřičnou rychlostí, existovala nemalá naděje, že by mohl převzít iniciativu a dosáhnout vytčeného cíle.

Dnes vzpomínají sekulárněji orientovaní Tibeťané na Lungšara jako na člověka bažícího po moci a prosazujícího své sobecké zájmy. V očích těch zbožnějších je jednoduše šílencem, který si zasloužil osud, který ho potkal. Přehlíží se však skutečnost, že Lungšar si vzal patrně opravdu k srdci dalajlamovy obavy o osud Tibetu. Podobně jako samotný tibetský vůdce si při svých cestách uvědomil události nedozírného významu, k nimž ve světě dochází. Na východě se Číňané pokoušeli sjednotit po katastrofální občanské válce a japonské invazi. Na západě svrhli Rusové carskou dynastii a rozjeli násilnou kolektivizaci zemědělství a znárodnění průmyslu. Na jihu zesiloval indický odpor vůči britské nadvládě. Na severu upadlo Vnitřní Mongolsko, ač nominálně nezávislé, do faktické závislosti na Rusku. Lungšar jasně chápal, že má-li Tibet v moderní době přežít jako nezávislý stát, bude se muset zajímat o moderní svět.

V rámci reforem, o nichž uvažoval, by byla moc velkých pozemkových rodin rozptýlena mezi početnější (a pokrokovější) drobnou šlechtu. To bylo revoluční samo o sobě. Ale z hlediska klášterů spočívala mimořádná nebezpečnost a potenciální hrozba jeho plánů ve větší roli, kterou hodlal svěřit Národnímu shromáždění, a v nevyhnutelném úpadku vlivu ministerské rady – kašagu. Ve svých důsledcích by to znamenalo, že menší moc bude mít i budoucí dalajlama, až dosáhne plnoletosti. Jestliže kláštery zprvu s uspokojením přijímaly Lungšarův rozhodný odpor vůči tibetské armádě, postupně si začaly uvědomovat důsledky jeho plánů.

Měsíc po volbě byl Radeng Rinpočhe formálně jmenován regentem. Mezitím Lungšar usilovně sháněl podporu. Do poloviny března 1934 se cítil ve svém postavení natolik jist, že uspořádal první veřejnou schůzi. Jelikož se pro něj vyslovila asi čtvrtina Národního shromáždění, neměl zdaleka vyhráno, ale v dané chvíli mu to postačovalo. Rozhodl se proto jednoduše předložit petici kašagu s cílem podkopat pozici Thimöna Šabpäho, jeho nejvlivnějšího člena.

Petici hodlal předložit 10. května, přičemž toto datum znali jen jeho nejbližší spojenci. Ale jeden z nich tehdy usoudil, že svou vlastní kariéru nejlépe pojistí tím, že se postaví za Thimöna. Poslal mu proto výstrahu, že Lungšar proti němu chce vystoupit. I když Lungšarovy záměry byly se vší pravděpodobností nenásilné, informátor se netajil tím, že Thimönův život je v sázce. Ráno 10. května proto Thimön s několika sloužícími odešel z domu a požádal o okamžitou schůzku s regentem a prvním ministrem. Na ní padlo rozhodnutí, aby se Thimön uchýlil do kláštera Däpung, zatímco Lungšar měl být zatčen.

V pozdějších ranních hodinách onoho dne byla petice řádně předána zbývajícím třem členům kašagu. Odpoledne dostal Lungšar předvolání na schůzi oddělení vlády, jehož byl členem. Zprvu váhal, má-li tam jít, ale zdá se, že ke kladnému rozhodnutí přispělo přesvědčení, že se nedopustil ničeho nezákonného. Navíc se před ním otevírala možnost, že úředníky, s nimiž se setká, přetáhne do svého tábora. V tom se ale těžce přepočítal. V paláci Potála mu byl předložen zatykač obviňující jej z vážných zločinů včetně – což bylo osudné – nedostatečného ocenění laskavosti posledního dalajlamy. Při čekání na úředníka, jenž ho měl obřadně zbavit účesu a úředního oděvu, se Lungšar pokusil o útěk. Na chodbě ponechal sluhu, jemuž svěřil svou pistoli. Měl ale smůlu, protože sluha se právě v tu chvíli vracel po schodech nahoru ze záchodu. Když spatřil prchajícího pána, podal mu zbraň. Ale sotva se muži setkali, chopilo se sluhy několik vojáků, zatímco Lungšara přemohla palácová stráž a násilím ho dopravila zpět do regentova úřadu.

Úředník a jeho pomocníci odstřihli Lungšarovi účes a odebrali mu vládní oděv. Poté mu začali zouvat boty. Když byl bos, podařilo se Lungšarovi uvolnit si ruce a spolknout kus papíru, který vypadl z první boty. Totéž se mu ale již nepodařilo s dalším kouskem papíru vypadlým z druhé zuté boty. Ukázalo se, že vedle tajného symbolu jsou na něm napsána osudná slova: Uškodit ministru Thimönovi.

To znamenalo černou magii.

Tolik příběh. Jiná verze tvrdí, že magický prvek byl pozdějším dodatkem majícím ospravedlnit Lungšarovo potrestání. Šlapat po jméně člověka mělo s pomocí rozhněvaného božstva přivodit smrt oběti. Podobná taktika byla použita před několika desetiletími při pokusu zavraždit Velkého třináctého, tedy v době, jež dosud zůstávala v paměti současníků. Mladý dalajlama, utrpěv několik návalů nemoci, povolal orákulum ve snaze odhalit její příčinu. Ukázalo se, že v tom má prsty jeden bývalý dalajlamův učitel, respektive jeho obuv. Při výslechu učitel přiznal, že se mu zdálo, že s těmi botami není vše v pořádku: kdykoli si je obul, trpěl krvácením z nosu. Při prohlídce bot vyšetřovatelé zjistili, že podrážka jedné z nich obsahuje proužek papíru, na němž bylo napsáno dalajlamovo jméno spolu se symbolem Šindžešeho, Pána smrti.[g] Opět šlo o černou magii, jež se v tomto případě uplatnila v nejhorším myslitelném zločinu – nemůže být nic strašnějšího než pokus o usmrcení Vzácného ochránce. Za spiknutím stál bývalý regent, jenž byl i se svými třemi komplici odsouzen k trestu smrti. Dalajlama zasáhl a trest smrti byl zrušen, ale bývalý regent poté zahynul za záhadných okolností, když se zřejmě utopil v kádi vody. Jeho spoluspiklencům vrazili pod nehty kousky bambusu, uštědřili sto ran výprasku a pak je poslali do vyhnanství. Dokonce i žena prvního ministra musela za trest týden nosit cangue – dřevěný límec, sestávající z dřevěného obojku na krku, k němuž jsou přivázány odsouzencovy ruce.26

g Známý též jako Jamántaka.

V Lungšarově případě se nepřátelům zdálo, že jeho zločin si žádá nejpřísnější potrestání. Pokusil se nastolením reforem podkopat postavení kašagu, což muselo ve svých důsledcích poškodit samotné náboženství, a navíc se uchýlil k temným silám. Soudci proto rozhodli, že mu budou vyloupnuty oči.

Lze snad přičíst Tibetu k dobru, že tento trest nebyl tak dlouho vykonáván, že soudcové nemohli najít nikoho, kdo by měl s jeho provedením zkušenost. Byli tím posléze pověřeni příslušníci řeznického „cechu“, kteří museli prozkoumat ústní tradici svého klanu. Údery jačím kolenem do spánků a stlačování cév měly úspěch jen na jedné straně. Vzdorující oční bulva byla nakonec jednoduše vyříznuta nožem a oční důlky vypáleny vařícím olejem.

Nepřekvapuje, že po tomto hrůzném prožitku žil Lungšar, uvězněný v žaláři paláce Potála, už jen jeden rok. Jeho odstranění znamenalo, že jednak zůstala tibetská vláda během regentství přísně konzervativní, jednak neschopná rozhodnout jakýkoli závažný problém, jemuž musela čelit. Je však důležitější, co nám tato událost sděluje o samotné tibetské tradici, než co nám prozrazuje o tehdejší tibetské politice. Lungšarem navrhované reformy byly umírněné i rozumné. Neprosazoval plnou demokracii a odpovědnost vlády tibetskému lidu, jakkoli jeho plány ukazovaly tímto směrem. Pouhá skutečnost, že mohl být obviněn z černé magie, naznačuje, že jen kvůli tradici nedokázal Tibet zaujmout své místo v moderním světě.

3

Dítě se narodilo

Zatímco Lungšar poznával, jak předčasná byla jeho vize nového Tibetu, začalo vážné pátrání po novém vtělení dalajlamy. Prvním úkolem Radeng Rinpočheho poté, co roku 1934 převzal funkci regenta, bylo prozkoumat a posoudit různá znamení, o nichž se dozvěděl. Úplně první starost však spočívala v nabalzamování těla nedávno zesnulého Vzácného ochránce. Bylo zabaleno do gázy a posazeno v hrobce směrem k jihu. Ale když se po jisté době balzamovatelé vrátili, aby naložili tělo do čerstvé soli, zjistili, že se hlava naklání k východu. Zdálo se jim to důležité a když se to opakovalo, nebylo již pochyb: šlo o znamení.27

Veliký zájem vzbuzovaly tehdy také projevy různých orákul, spojované s dalajlamou. Nešlo jen o to, co říkali, ale také co dělali. Když se tři z nich obrátili k východu a odhodili obětní stuhy – opět ne jednou, ale dvakrát –, muselo to něco znamenat.

Další znamení nabídla příroda. Klášterní úředníci, pověření jejich shromažďováním, si povšimli několika neobvyklých uskupení mračen na severovýchodním obzoru. Objevily se rovněž záhadné botanické jevy. Úřady zaznamenaly, že hledíky rozkvetly nečekaně pod schodištěm na východním konci prostoru určeného ke kázáním a přiléhajícího k Džókhangu, nejdůležitějšímu chrámu ve Lhase. A pak tu byly ony podivné houby ve tvaru hvězdy, nalezené u paty dřevěného pilíře na severovýchodní straně svatyně, kde byl pohřben poslední dalajlama.28

Všechna tato znamení vedla k závěru, že pátrání po novém převtělenci by se mělo zaměřit na východ. Bylo nyní zapotřebí stanovit přesněji jeho směr. Od místa, považovaného tehdy za hranici s Čínou, dělilo Lhasu více než 1600 km. Panovala naděje, že přesnější nasměrování by mohlo vzejít z cesty, kterou regent podnikl v létě 1935 ke klášteru založenému a vysvěcenému druhým dalajlamou v prvním desetiletí 16. století. Jednalo se o Čhökhorgjal v jižním Tibetu. Klášter stojí ve výšce úctyhodných 5000 metrů nad mořem a je obklopen třemi horami, z nichž každá je považována za sídlo odlišného patrona, strážce či božstva.

Ale ještě důležitější je jezero, které leží půl dne cesty odtud – Lhamö Lhaccho. Podle tradice je to sídlo Vznešené bohyně Paldän Lhamo, ochranitelky těsně spojené s dalajlamy. Ochranná božstva, jichž je doloženo něco mezi patnácti až dvaceti, jsou ústředním prvkem tibetské tradice. Zásadně se liší od opatrovnických božstev. Jejich hlavním posláním je usměrňovat „hněvivé“ či negativní aspekty plně probuzených bytostí. Usměrněný hněv má chránit jak učení samotné, tak komunitu jeho vyznavačů. Komunity a jednotlivci jej mohou také využít jako pomoc při překonávání překážek. Někteří ochránci, např. Jamántaka („Přemožitel smrti“), mohou být využiti také jako meditativní božstva, jejichž forma a atributy se tvoří v představách individuálních vyznavačů jako prostředky k překonání jejich vlastního negativního myšlení a emocí při hledání probuzení. V tomto případě se ale jedná o speciální praktiky. Všeobecně se s ochrannými božstvy zachází velmi opatrně. Lidé dobře vědí, že jejich hrozivá energie může, je-li špatně nasměrována, způsobit nesmírné škody.

Síle ochránců můžeme porozumět na základě jejich ikonografie. Vznešená bohyně Paldän Lhamo má mít temně modré tělo:

Pravou rukou mává holí nad hlavami těch, kteří porušili sliby, které jí dali. V levé ruce ve výši srdce drží lebku naplněnou krví a dalšími látkami, používanou při exorcismu. Má otevřená ústa a ostrými zuby se zakusuje do lidského těla. Její radostný křik se přitom podobá dunění hromu. Má tři červené kulaté oči, které září jako blesky. Konečky žlutavých vlasů trčí vzhůru a její řasy a vousy se třpytí jako oheň, jehož plameny ozařují konec kosmických eonů. V pravém uchu má lva, v levém hada. Hlava je ozdobena diadémem z pěti lebek, kolem krku je zavěšena girlanda z patnácti čerstvě useknutých hlav, z nichž kape krev.29

Není divu, že když viktoriánští objevitelé Tibetu poprvé narazili na popisy těchto výjimečných bytostí, došli k přesvědčení, že se jedná o zvrácenou formu náboženství, které se odtrhlo od původních zdrojů a zdegenerovalo do pouhé modloslužby zlým duchům. (Lze se tázat, jak se prvním buddhistům, cestujícím na Západ, jevili křesťané, kteří se modlí ke zmučenému bohu přibitému na kříž.) Není však pochyb o tom, že si tito objevitelé neuvědomili, že z tibetského hlediska jsou ochranná božstva, při všech svých děsivých atributech, v posledku činiteli soucitu.

Po návratu do kláštera druhého dalajlamy a po vykonání příslušných sádhan (rituálů) k usmíření proslulé bohyně zakusil mladý regent vskutku detailní vidění ve vodách jezera. Nejprve spatřil tři písmena abecedy (ve skutečnosti slabiky) a, ka, ma. Pak následovala vize trojstupňovitého chrámu se třemi charakteristickými prvky: druhé patro bylo natřeno tyrkysovou barvou, nejvyšší zdobila zlatá střecha a uzoučká stezka se vinula východním směrem z kláštera na kopec, na jehož vrcholku se tyčila jednopatrová budova s modrou střechou.

Rinpočhe si poznamenal obsah svých vizí, které se měly stát východiskem dalšího meditativního pátrání. Po návratu do Lhasy se radil s Näčhungem a jinými orákuly o dalším postupu pro příští rok, načež sestavil tři pátrací skupiny. V čele každé z nich stál tulku (převtělený lama), provázený třemi vysoce postavenými mnichy. Pátrací skupiny se měly vypravit do tří nejvýchodnějších oblastí – první směřovala na jihovýchod, druhá přímo na východ a třetí na severovýchod.

Pokyny Radeng Rinpočheho se nesetkaly se všeobecným souhlasem. Našli se tací, kteří nevěřili tomu, že by se dalajlama mohl narodit tak daleko od Lhasy. Nebylo by to nebezpečné, kdyby pocházel z tak odlehlé části pohraničního území, kde by mohl padnout do rukou Číňanů? Riskovali by bohové něco takového? A pak tu byl nadějný místní kandidát, chlapec narozený do rodiny Velkého třináctého dalajlamy. Brzy po jeho příchodu na svět se utrhl kůň z dalajlamových stájí a běžel přímo k domu dítěte, což bylo zjevné znamení, že existuje spojení mezi Vzácným ochráncem a novorozencem. Ale Radeng si byl jist, že první symbol, jejž spatřil ve vodách jezera, odkazoval k východní provincii Amdo. Jeho rozhodnutí se dostalo jasného potvrzení od orákula z kláštera Samjä, jenž sňal svůj prsní plát brnění a předal jej Keucchang Rinpočhemu, tulkuovi určenému jako vedoucí skupiny, která měla odejít do Amdo.

Tři skupiny opustily Lhasu během podzimu roku 1936. Ty, které se vypravily na východ a jihovýchod, nenalezly žádného vhodného kandidáta. Ale ani skupina, pátrající na severovýchodě, neměla zprvu úspěch. Důležité však bylo setkání Keucchang Rinpočheho s pančhenlamou, po dalajlamovi druhým nejvýznamnějším a nejmocnějším tulkuem v zemi, který tehdy sídlil v Riwočhe.

Devátý pančhenlama žil tou dobou v dobrovolném exilu. Uprchl ze svého kláštera v Tašilhünpo na protest proti nové dani, kterou zavedl Velký třináctý na úhradu výdajů na armádu. Když to dalajlama zjistil, rozzuřil se a vyslal ozbrojený oddíl, aby se pančhenlamy zmocnil. Ten ale včas uprchl – nejprve do Mongolska a pak do Číny. „Nevíme, proč jste opustil svůj klášter“, napsal následně Vzácný ochránce, „v němž byste měl nyní sedět a rozjímat. Zdá se, že jste zapomněl na svatou historii svých předchůdců a odešel do pouště… jako můra přitahovaná světlem lampy.“30

Je tradicí, že pančhenlamové a dalajlamové slouží jedni druhým jako náboženští učitelé v následných vtěleních, přičemž starší je vždy mentorem mladšího. Nejznámější je případ čtvrtého pančhenlamy, který duchovně vedl čtvrtého a Velkého pátého dalajlamu. (Dosud byli dva dalajlamové prohlášeni za Velké – pátý a třináctý, i když se již šeptá, že dalším bude nynější vtělení.) Je také pravda, že někteří upozorňují na skutečnost, že přinejmenším podle jednoho způsobu výpočtu je linie pančhenlamů ve srovnání s dalajlamy starší. A je nesporné, že z hlediska duchovního učitele byl první pančhenlama dokonalejší než první dalajlama. Mezi dalajlamy a pančhenlamy proto stále přetrvávala rivalita, a to ani ne tak mezi osobami, jako mezi jejich rezidencemi – labrang. V daném případě panuje všeobecné přesvědčení, že pančhenlamu, muže „mimořádně příjemného a šarmantního“,31 jak napsal sir Charles Bell, přiměli k jeho východní eskapádě lidé z jeho okolí.

Že pančhenlamovo nepřátelství nebylo osobní, dokládá skutečnost, že když se setkal s vedoucím pátrací skupiny, předal mu seznam kandidátů, na které by se měl zaměřit a jež by měl prověřit obvyklými metodami meditativního zkoumání. Vyskytovalo se mezi nimi jméno chlapce Lhamo Dönduba, jenž bude nakonec prohlášen za dalajlamu.

S těmito podklady se pátrací skupina vypravila do Kumbumského kláštera, kam dorazila na jaře 1937. Přivítalo ji velké množství místních duchovních i světských hodnostářů.

Ale do vsi Tagccher se Keucchang Rinpočhe a jeho lidé dostali až v zimě. Jedním z důvodů zdlouhavosti, s níž chlapce posuzovali, byla patrně skutečnost, že se jednalo o rodinu, do níž se již jednou významné převtělení narodilo – Tagccher Rinpočhe, jeho starší bratr a vtělení muže, s nímž před třemi desetiletími posvačil Velký třináctý. Nyní byl Tagccher Rinpočhe, o třináct let starší než Lhamo Döndub, novicem kláštera Šardzong. Muselo se jevit značně nepravděpodobným, že by z téže rodiny vzešel někdo ještě větší. Navíc rodiče nebyli nijak zvláště významní. Dokonce ani nemluvili správnou tibetštinou, ale jakýmsi hybridním jazykem známým jako sin-ling ke, z čehož vyplývalo, že si s sebou pátrací skupina musela vzít tlumočníka.

Pátrací skupina si však s úžasem uvědomila, že architektura chlapcova rodiště přesně odpovídá detailům, které udal Radeng Rinpočhe na základě svého vidění.32 A tehdy dvouletý chlapec je při prvním setkání okamžitě upoutal. Jeden z členů skupiny později vzpomínal, že dítě přistoupilo ihned ke Keucchang Rinpočhemu, „zatahalo ho za růženec na krku a řeklo: ‚Dej mi to!‘“

„Řekni mi, kdo jsem a já ti to dám“, odpověděl Keucchang Rinpočhe.

„Ty jsi Aka[h] ze Sery. Mani, mani[i], pravil chlapec bez váhání.

hTo znamená patrně „strýček“, ale pro dítě jakýkoli dospělý.

i Mani odkazuje nejspíš buď ke kamenu mani – kameni s napsanou modlitbou, anebo k samotné modlitbě (mantře).

„Kdo je ten muž u dveří?“, zeptal se Keucchang Rinpočhe a chlapec odpověděl: „Cedung Lozang!“ To byl vládní titul a křestní jméno Keucchang Rinpočheho.

Poté chlapec ukázal na tlumočníka a znal i jeho jméno. Podle úředního záznamu uvedl všechny informace spontánně a „bez jakéhokoli zaváhání či pochybností“. Příslušníci pátrací skupiny si také poznamenali, že „se na svůj věk choval neobyčejně vyspěle“.

Tak vypadaly první zázraky. Dalajlama sám si na toto první setkání vůbec nevzpomíná s výjimkou pronikavých očí muže, který se poté stal jeho hlavním osobním asistentem. Druhého dne pátrací skupina opouštěla Tagccher s těžkým srdcem; její členové by byli rádi zůstali, těšíce se z jeho přítomnosti. Když chlapec „pevně trval“ na tom, aby ho vzali s sebou, podařilo se rodičům jen s pomocí nevinného triku zabránit, aby se za nimi malý Lhamo Döndub nerozeběhl.

Při první návštěvě chlapcova domu se Keucchang Rinpočhe vydával za sloužícího a pátrací skupina tvrdila, že jsou poutníky na cestě do blízkého Šardzongu – nechtěli vzbudit podezření nebo případně naděje. Při pobytu v Kumbumu se radil se svými druhy (a lze se domnívat, že i s božstvy) a poslal zprávu vládě do Lhasy. Po několika málo týdnech se Keucchang Rinpočhe se svou skupinou vrátil do Tagccheru.

Tentokrát se již netajil svým úředním posláním coby hlavy jedné z pátracích skupin, hledajících nového dalajlamu a pověřených důkladně prozkoumat každého kandidáta. Cestou pátrací skupina narazila na několik nápadných znamení, která pečlivě zaznamenala. Zaprvé potkali několik lidí nesoucích konve se sraženým kyselým mlékem, obyčejným mlékem a vodou. Zadruhé jim mladý Číňan ukázal, kudy se dostat k předním dveřím chlapcova domu, místo aby se ubírali obvyklejší cestou k zadnímu vchodu. Zatřetí jakmile došli ke dveřím, uslyšeli zvuk lasturovitého rohu ozývajícího se z vrcholku Kumbumského kláštera a svolávajícího mnichy na shromáždění. A když konečně vstupovali do domu, zaslechli kukačku a uvědomili si, že to je první zakukání tohoto jara.

Přijeli ve chvíli, kdy se podával čaj. Když se chystalo pohoštění, přiběhl chlapec. Měl na sobě jakési „volné kalhoty“33 a „tvářil se vesele“.

Po výměně obvyklých zdvořilostí nastal okamžik pravdy. Dokáže dítě rozeznat, co mu patřilo v minulém životě z předmětů, které nezná? Keucchang Rinpočhe začal tím, že vyňal dva tmavé růžence a zeptal se, který by si chlapec chtěl vzít. Ukázalo se, že ten správný. Totéž se stalo s párem žlutých růženců: chlapec správně zvolil ten, který patřil Velkému třináctému. Pak došlo málem ke katastrofě. Když mu ukázali dvě hole a chvíli čekali, chlapec sáhl po špatné. Ale za okamžik je opět uchopil a zkoumal „bedlivě rukojeť i ukončení každé z nich“. Měly stejný tvar, lišily se pouze zakončením, které měla jedna z bronzu a druhá z obyčejného železa. Tentokrát ukázal na tu správnou, „drže ji přímo koncem k podlaze“. Tato zdánlivá chyba představovala ve skutečnosti nejnadějnější znamení, neboť později vyšlo najevo, že Velký třináctý věnoval svou první hůl kolegovi. Proto ji tedy chlapec vzal a pak odložil.

Poté následovala zkouška se třemi různě dlouhými látkami, které měl chlapec určit mezi ostatními, načež mu byly předloženy poslední dva předměty. Jednalo se o malý ruční bubínek ze slonoviny a jiný, větší bubínek damaru se dvěma obličeji. První z nich používal Velký třináctý ke svolávání svých společníků. Pěknější byl však druhý, ozdobený „zlatým pásem a brokátovou rukojetí“. Většina dětí by si nepochybně vybrala větší a krásnější z obou bubínků, ale chlapec bez váhání sáhl po tom správném. „Držel ho v pravé ruce a hrál si s ním, široce se usmívaje. Otáčel se přitom a hleděl s důvěrou na každého z nás. Tak chlapec projevil své skryté schopnosti.“ Čtyři členové pátrací skupiny stáli kolem něj v úžasu.

Onoho večera prováděl Keucchang Rinpočhe za chlapcovy přítomnosti další šetření. Zkouška zatím vypadala velmi přesvědčivě, ale zdaleka to ještě nebyl konec. Muselo být poněkud znepokojující, když rodiče na otázku, zda narození jejich syna provázela nějaká příznivá znamení, odpověděli: „Ne, nic takového se nestalo.“34 Od některých místních lidí se ale dozvěděli, že kromě jiného se přibližně v době chlapcova příchodu na svět objevila přímo nad domem duha. A také že chlapcův otec vážně onemocněl a téměř zemřel, ale když se dítě narodilo, zázračně se uzdravil. Ostatně si lidé pamatovali, že kdykoli se v okolí narodil velký lama, předcházela tomu série přírodních katastrof. V tomto případě to byly čtyři roky neúrody za sebou, přičemž chlapcova rodina navíc přišla o několik cenných kusů domácího zvířectva – pět nejlepších koní se současně splašilo a zabilo se skokem ze skály. Pak jim onemocnělo sedm mul a jedna po druhé zemřely. Po těchto povzbuzujících zprávách byli členové pátrací skupiny tak rozrušeni, že když ulehli, ani jeden z nich nemohl spát, „dokonce ani na chvilku“.35

Skeptický čtenář bude všechny tyto události nepochybně považovat za klasický případ mýtotvorby. Tento názor lze dokonce podpořit i pomocí tradice samotné. Velký pátý dalajlama, jehož narození údajně provázel déšť sněhových vloček ve tvaru květin, psal ve svém životopise pohrdavě o proceduře výběru, jíž sám prošel. Když mu ukázali „obrázky a růžence“, nedokázal – jak tvrdí – ze sebe „vypravit ani slovo“ poznání.36 Ale když jeho učitel vyšel z místnosti, dalajlama slyšel, jak říká: „Jsem si naprosto jistý, že předměty poznal.“ Pro úplnost třeba dodat, že nynější dalajlama nesouhlasí s jednoduchým čtením této pasáže a upozorňuje, že Velký pátý měl ve zvyku psát „velmi sarkasticky“,37 takže by to nemělo být bráno doslova.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dalajlama. Neobyčejný život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.