Tlapky, fousky, ocásky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Oldřiška Ciprová

Tlapky, fousky, ocásky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zatoulaný
pejsek

V jedné vesničce na úpatí hor žila v rodinném domku u hodného páníčka psí maminka Ela, která měla sedmiměsíční štěňátko. Byl to bílý ohaří kluk s tmavými fleky na zádech a jmenoval se Robin.

I když to byl zatím jen malý chlupáč, měl se čile k světu, dokázal se mrštně pohybovat a občas se mamince úplně ztratil z dohledu.

Štěně bylo velmi zvídavé a často ho maminka našla u plotu, jak se snaží dostat ven ze zahrady.

„Robinku, co to děláš?“ Ptala se fenka a nesouhlasně štěkla. „Tobě je zahrada malá?“

„To ne, mami, ale chci vědět, co se děje venku. Viděl jsem kočku, jak proběhla pod plotem, rád bych šel za ní.“

„Kočky jsou hloupé a zbytečně riskují. Počkej, až půjdeme s páníčkem na procházku, to se ven dostaneme. Je hrozné horko, snad nás vezme do lesa.“

„Ale to budu mít to protivné vodítko,“ zívl Robinek.

„To máš kvůli bezpečnosti. Až budeš poslušný jako já, taky budeš chodit na procházky bez vodítka. Teď ještě nemůžeš. Jsme ohaři, takže lovečtí psi. Naše pudy jsou velmi silné a dokud nejsme absolutně poslušní, nemůžeme běhat na volno. A ty rozhodně poslušný nejsi.“

Ela by ještě pokračovala, ale v té chvíli zrovna vyšel z domu páníček Martin a zavolal na ně.

„Elo, Robine!”“

Fenka nadšeně povyskočila a šťouchla do synáčka čenichem.

„Volá nás páníček, musíme k němu jít.“

Robin začal vrtět ocáskem a rychle běžel za maminkou k páníčkovi.

„Miláčkové moji,“ smál se Martin a oba chlupáče drbal za ušima. Robin byl z toho v sedmém nebi. Nemohl si pomoct a pořád vyskakoval, aby byl k páníčkovi co nejblíž.

„Neskákej!“ Napomenul ho Martin, ale Robinek svoje tělo neovládal. Radost ho naprosto zaplavila, a když viděl, že se tomu i Martin směje, musel řádit o to víc.

Martin si vzdychl a nasadil štěněti obojek a připnul vodítko.

„Jsi jak z divokých vajec,“ usmál se na malého pejska a zase ho podrbal. „Ale to musíme napravit,“ dodal pak a Ela se na Robinka otočila.

„Nesmíš tak vyskakovat, vždyť páníčka umažeš a on pak bude mrzutý.“

„Ale mami,“ ňafal Robin, „podívej, jak se Martin směje, líbí se mu to.“

„Nelíbí, napomínal tě. Já nevím, co na tom cvičáku děláte, že jsi pořád tak neposlušný.“

„Když já si nemůžu pomoct,“ broukl Robinek, ale přece jen se trochu zklidnil.

Za chvíli všichni tři vyšli ze zahrady směrem k lesíku, Martin měl Robinka na vodítku, Ela šla páníčkovi u nohy na volno.

Bylo pořádné vedro, Martin se co chvíli zastavoval, aby si otřel čelo kapesníkem.

„Co to dělá?“ zeptal se Robin maminky a nechápavě páníčka pozoroval.

„Potí se, tak se otírá,“ štěkla Ela. „Je mu horko,“ dodala.

„I mně je horko,“ hlásil Robin, „to se budu taky potit?“

„Ne,“ zasmála se Ela, „psi se nepotí. K regulaci tělesné teploty nám slouží dýchání s vyplazeným jazykem,“ vysvětlila a názorně synkovi ukázala, jak to vypadá. Robin maminku okamžitě napodobil a vypadal při tom legračně.

„Máš jazyk až na vestě,“ podotkl Martin s úsměvem, když viděl, co štěně vyvádí.

Robin se spokojeně rozštěkal.

Šli kousek dál a uviděli sousedovic bígla Stenlyho s jeho pánem. Robin vyjukaně pozoroval, jak Stenly při čůrání zvedá nohu výš, než měl hlavu.

„Mami, proč Stenly čůrá tak vysoko, vždyť se převáží,“ smál se Robinek a poskakoval kolem maminky, až se mu vodítko zašmodrchalo pod nohy.

„To dělá schválně. Taky budeš zvedat nohu, až vyrosteš. Děláme to proto, aby ostatní psi nabyli dojmu, že značku zanechal větší pes, než jsou oni sami.“

„Aha,“ hlesl Robin a snažil se vymotat z vodítka.

„Ty jsi nešika,“ komentoval to Martin, ale Robin ho neposlouchal, protože zavětřil, že někde kolem nich musel proběhnout zajíc. Zvedal čenich do výšky, aby ten pach co nejvíc nasál, a zamotával se přitom do vodítka víc a víc.

„Mami, cítíš to?“

„Ano, ale nevšímám si toho, a ty si toho taky nevšímej,“ odpověděla Ela klidně a protáhla se.

„To je nějaký ušák, chci ho vidět,“ naléhalo štěňátko.

„Nemůžeš,“ napomenula ho mamka.

„Stůj chvíli klidně,“ napomenul ho Martin, ale Robin dál poskakoval a nebylo v páníčkově moci, aby ho dostal z uzlů na vodítku. „Budu tě muset na chvíli odepnout, abychom to rozmotali,“ povzdychl si Martin.

Jenomže ve chvíli, když páníček Robinovi sundal vodítko, malý pejsek uviděl na kraji lesa ušáka. A když pejsek cítil, že je volný, rozběhl se za ním.

„Robine!“ volal na něj Martin a Ela štěkala jako pominutá, aby se štěňátko vrátilo.

Ale Robinek v té chvíli neslyšel, neviděl. Jeho lovecké pudy se projevily naplno. Chtěl chytit zajíčka, který už pejska také zpozoroval a pelášil po poli rovnou do lesa.

„Robine!“ křičel Martin, ale štěně ho nevnímalo. Bylo zcela zabrané do honby za zajícem, který zmizel v lese.

Robin se štěkotem vběhl do hvozdu za ním a Ela se vyděsila. Skákala Martinovi u nohy a upírala očí k místu, kde její štěně zmizelo mezi stromy.

„To je lump,“ komentoval to Martin a znovu Robinka volal.

Štěně se však nevracelo.

A když nepřiběhlo ani po dvaceti minutách, Martin se bezradně rozhlédl. Dobře věděl, že pokud pejsek ucítí zajímavou stopu, pravděpodobně se pak vrátí zpět na místo, odkud utekl. Přesto se mu čekání zdálo dlouhé a bál se, že se štěněti něco stalo. Nakonec se Martin s Elou vydali k lesu Robinka hledat.

Pejsek zatím zjistil, že mu zajíc zmizel někde v křoví a chtěl se vrátit k mamince a páníčkovi. Jenomže po cestě zpět ucítil stopu vysoké zvěře a vydal se po ní. V lese bylo tolik vzruchů a vjemů, že nebylo snadné se v nich vyznat a dát se jen po jedné stopě. Robinek by nejradši prozkoumal všechny.

Bloudil lesíkem ještě nějaký čas, když ho najednou napadlo, že na něj maminka s páníčkem určitě čekají a jistě jsou vyděšení a mají starost. To mu přece maminka vždycky říkala, že by si oči vyplakala, kdyby se jí někam zatoulal.

V té chvíli si uvědomil, že neví,  jak najít zpáteční cestu. Zmateně pobíhal mezi stromy, ale ve změti pachů nebyl schopný určit, kudy do lesa přiběhl.

Smutně zakňučel a rozhlédl se kolem. Teď už vůbec nevěděl, kde je. Všechno kolem vypadalo úplně stejně.

Robinkovi se chtělo plakat, ale dobře věděl, že mu to nepomůže. Musí se vzchopit, aby mohl najít milovanou maminku a páníčka.

Proč jen jsem utíkal za tím ušákem, posteskl si.

Ale nevzdával se. Co jsem si nadrobil, to si musím sníst a napravit to.

Pejsek stále chodil sem a tam a snažil se vyčmuchat nějaký povědomý pach, který by ho navedl na cestu zpátky. Tlapky měl celé uťapkané a smutek byl čím dál tíživější, protože na nic známého nenarazil.

Postupně ho přemáhala únava a už to vypadalo, že si bude muset ustlat v lese na mechu. Začalo se stmívat a ke smutku se přidal strach. Les totiž vypadal strašidelně.

Robinek se bál tmy, která se zvolna šířila kolem. Už natahoval k pláči, když tu si vzpomněl na maminku, která mu vždycky říkala, že pejsek dokáže zachytit milionkrát slabší pach než člověk. A když je něco milionkrát víc, tak to přece musí být hrozně moc.

S novým odhodláním zavětřil a tentokrát ho přece jenom něco praštilo přes nos. To jsem přece já, poskočil pejsek vzrušením a vydal se směrem, kde cítil stopu. A tohle je ten zpropadený ušák, pomyslel si po chvíli mrzutě, když ucítil v mechu zaječí stopu. Tentokrát se po ní však nevydal.

Čichal dál.

Tohle jsou srnky, tohle je Stenly s vysokým čůráním, tohle je ježek a tohle… tohle je maminka, radostně poskočil, když ucítil tu nejznámější stopu. Hned nato nasál další moc milý vjem – takhle přece voní páníček!

Oba tudy museli projít!

Rozrušeně běžel po stopě, která byla stále silnější. Štěkal jako pominutý, aby o sobě dal vědět.

„Robine!“ uslyšel najednou ten nejkrásnější hlas na světě. Pár metrů od něj stál páníček Martin i s maminkou!

Robinek věděl, že byl moc neposlušný, tak se k páníčkovi blížil váhavě, bál se, že ho bude Martin hubovat, ale ten rozpřáhl náruč a Robin do ní radostně vběhl.

„Tys nám dal,“ řekl páníček šťastně. Věděl, že když k němu pejsek přiběhne, nesmí ho trestat, a proto Robinka jen podrbal za ušima.

„Maminko, maminko,“ poskakoval Robin kolem mámy, která radostně štěkala. „Já vás našel!“

„Ale napřed ses nám ztratil!“

„Něco takového už nikdy neudělám!“ slíbil Robinek, a když šel příště s páníčkem na cvičák, snažil se toho pochytit co nejvíc, aby se naučil ovládat své pudy a stal se z něj ten nejvzornější pejsek.

Hodinka strachu v lese Robinkovi stačila k tomu, aby se už nikdy páníčkovi a mamince nezatoulal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tlapky, fousky, ocásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.