Libor Martinek

Władysław Sikora

(1933–2015)

Portrét těšínského spisovatele

© Doc. PhDr. Libor Martinek, Ph.D.

ISBN 978-80-88463-17-7 (pdf)

ISBN 978-80-88463-18-4 (ePub)

ISBN 978-80-88463-19-1 (mobi)

ÚVOD

Motto:

Ojcze dzieciństwa odległego

wsparty na toporzysku w szczawinie

kiedy ziemia się na odpowiedź rozwiera? 2

Polsky píšící Władysław Sikora pocházel z malé horalské obce Bocanovice u Jablunkova. Narodil se 10. 5. 1933 jako třetí dítě Jadwigy a Józefa Sikorových. Rodina vlastnila nevelké hospodářství. Během druhé světové války, v r. 1943, zemřel Sikorův otec Józef a zanechal ženu Jadwigu (rozenou Szkanderovou) s pěti dětmi. Rodina prožila tvrdý život za okupace i po ní. Otec měl na Władysława velký vliv, byl mu vzorem jako plebejský těšínský patriot. Po připojení Těšínska přímo k Říši zahájil Sikora školní docházku v německé základní škole, po válce pokračoval na základní škole s polským jazykem vyučovacím. Maturoval v r. 1953 na gymnáziu s polským jazykem vyučovacím v Českém Těšíně a ve studiu pokračoval na Vysoké škole pedagogické v Olomouci, obor polština – ruština (absolvoval v r. 1957).

V letech 1957–1964 Sikora působil jako učitel v Mostech u Jablunkova, v letech 1964–1969 jako redaktor polských novin Głos Ludu v Ostravě. V letech 1968–1970 byl členem Svazu československých spisovatelů. V r. 1969 se s většinou redaktorů dočkal vyhazovu z redakce novin, mj. kvůli odsouzení vstupu armád Varšavské smlouvy do Československa. Poté byl zaměstnán jako referent pro organizační záležitosti Hlavního výboru Polského kulturně-osvětového svazu (Polski Związek Kulturalno-Oświatowy w Republice Czeskiej; dříve: w Czechosłowacji) v Českém Těšíně, kde jako hlavní účetní pracovala jeho manželka Helena (roz. Krężeloková). Od r. 1978 byl dramaturgem Loutkového divadla Bajka v Českém Těšíně, v r. 1983 byl opět nucen opustit zaměstnání, takže se vrátil k pedagogické práci v základní škole s polským jazykem vyučovacím v Českém Těšíně. K tomuto kroku se našly politické důvody. V té době sílilo v Polsku hnutí Solidarita a místní komunisté se domnívali, že by Sikora a někteří další zaměstnanci HV PZKO mohli mít na polské obyvatele českého Těšínska ideologicky nežádoucí vliv. Po r. 1990 byl redaktorem časopisu pro polskou mládež Ogniwo (v Těšíně), a to až do r. 1994, kdy odešel do důchodu.3 Do nedávné doby, kdy se poněkud zhoršil Sikorův zdravotní stav, byl aktivní jako spisovatel a publicista; přispíval mj. do Głosu Ludu^4 a Zwrotu statěmi a fejetony na regionální i nadregionální literární a kulturní témata.5 Dlouhodobě žil v Českém Těšíně, kde 22. 10. 2015 zemřel.

1. Ve víru polemik

Naše práce^6 vychází z dřívější autorské monografie o W. Sikorovi z r. 2015. Byly na ni napsány dva lektorské posudky, z nichž jsme se poučili. Šlo svým zaměřením o regionalistickou publikaci, která se dočkala několika velmi dobrých hodnocení v tisku u nás i v zahraničí (Polsko, Slovensko). Avšak našla se i jedna výjimka, kterou představovala odborně značně ubohá, v mnoha ohledech pomýlená recenze Rizika a meze autorské monografie, Martinkův pohled na představitele „menšinové“ literatury^7 českého Těšínska v časopise Bohemica Olomucensia magistrantky v oboru česká literatura FF UP v Olomouci Anety Damborské. (Damborská 2016: 215–220.)

1.1 Polemika s recenzním výkonem Anety Damborské

Absolventka olomoucké bohemistiky Aneta Damborská jako recenzentka knihy o polském spisovateli z českého Těšínska W. Sikorovi mimochodem svou diplomovou (magisterskou) práci zaměřila na bohemistické téma Próza a dramata Aleny Vostré z 60. let (2014) a dříve obhájenou bakalářskou práci na problematiku České edice pohádek bratří Grimmů (2012). Damborská není polonistka a ani literární komparatistka, jež by se zabývala česko-polskými literárními vztahy, jedinou „kvalifikací“ k napsání recenze pro olomoucký bohemistický časopis bylo patrně to, že údajně pochází z Bohumína.

S ohledem na problematická tvrzení recenzentky jsme v Bohemica Olomucensia zveřejnili polemiku (Martinek 2017: 159–162), která koriguje četné omyly objevující se ve zmatené a k tomu částečně plagiátorské kritice Damborské (místy vykrádala recenzi polského bohemisty dr. Leszka Engelkinga) a zároveň osvětluje zaměření publikace i její vydavatelský kontext (citujeme ji in extenso a aktuálně doplňujeme několika poznámkami):

„V Bohemica Olomucensia 2016/1 se objevila recenze Mgr. Anety Damborské mojí knižní monografie o spisovateli z polské národnostní menšiny na českém Těšínsku Władysławu Sikorovi. Ta byla vydána díky sponzoringu českotěšínské tiskárny Finidr s.r.o., která vydala knihu v nákladu 200 kusů a s předem dohodnutým rozsahem do cca 150 stran (ve výsledku má 151 s.), a to do konce roku 2015 (externího grafika jsem si zaplatil sám). Zároveň šlo o první publikaci v rámci edice Spisovatelé Těšínska opavského nakladatelství Literature & Sciences, která je určena především zájemcům z řad čtenářské veřejnosti o literaturu z tohoto příhraničního regionu (jako druhý svazek této edice vyšla v r. 2016 monografie o Henryku Jasiczkovi). Tato edice doplňuje dřívější regionální edici Osobnosti Slezska,8 která je zaměřena šířeji a kterou iniciovala Matice slezská v Opavě, avšak ta je po personálních změnách ve vedení organizace spíše v útlumu, každopádně jsem jednal již dříve s jejím bývalým předsedou Ing. Vlastimilem Kočvarou o možnosti připravit několik autorských monografií spisovatelů z česko-polského pohraničí právě pro onu zmíněnou edici. Výsledkem tedy byla autorská monografie, která je určena laické veřejnosti, zčásti odborné veřejnosti, pokud se někdo této problematice věnuje podobně jako píšící tyto řádky. Míním tím zejména čtenáře z polské národnostní menšiny na Těšínsku, kteří jsou vesměs bilingvní do té míry, že bez problémů recipují české texty, českým čtenářům, a to nikoli jen z regionu, ale šíře i z celé republiky, kteří o takové téma projeví zájem (vím o tom, že se i takoví čtenáři našli), institucím z regionu i mimo něj (školy, knihovny apod.). S ohledem na implikovaného čtenáře jsem proto přeložil všechny polské citáty do češtiny (až na jednu výjimku, kterou byla vydavatelská recenze brněnské polonistky a slavistky polského původu prof. Krystyny Kardyni-Pelikánové a tu jsem doplnil do obsahu takříkajíc na poslední chvíli – k otázce časového presu se ještě dostanu – a překlad by si nutně vyžadoval její autorizaci, na což již nebyl čas). Co se týče termínu vydání monografie, dlužno říci, že jsem usiloval „Stihnout to před Pánem Bohem“, abych parafrázoval titul románu polské spisovatelky Hanny Krall, což se mi podařilo, kniha vyšla několik měsíců před smrtí W. Sikory (22. 10. 2015).

Kniha byla doplněna všemi potřebnými metatexty, mj. Summary, Streszczenie, Prameny, Literatura, Ediční poznámka, Lektorské posudky, Jmenný rejstřík a rozsáhlým poznámkovým aparátem, které jsou třeba MŠMT požadovány k uznání knihy jako odborné monografie (souhlasím s recenzentkou, že bylo možné ještě něco přidat kvůli lepší orientaci čtenáře, avšak text by se tím rozrostl o další stránky; například uvádění autorovy bibliografie mimo rubriku Prameny by bylo duplicitní, ale dejme tomu vhodné pro knihovníky). Nicméně nešlo o publikaci vydanou například univerzitou a určenou hlavně odborníkům v rámci jakéhosi úzkého, specificky vyhraněného a, řekněme, akademického čtenářského milieu a vnitřního recepčního okruhu, tudíž v podstatě omezeného oběhu (cirkulace) publikace. Neběželo ani o vytištěnou disertační práci, kde by se recenzentkou postrádané metatexty^9 měly nacházet z hlediska požadavků na takovou práci kladených.10 Přesto recenzentka od počátku přistupovala k této skromné brožurce, mající hlavně osvětový charakter, jako k právě takovému typu zdroje.

K recenzi Damborské bych podotkl, že jde v jejím případě o značně rigorózní přístup hodnocení, jenž by se hodil na publikaci trochu jiného typu. Například mi není jasné, proč má čtenář v úvodu o autorovi jako spisovatelské osobnosti číst něco o tom, komu je kniha určena? Podle mne je to redundantní a poslání knihy je stručně objasněno v ediční poznámce. Také nechápu, proč recenzentce scházelo expressis verbis vyjádření v úvodu, že je Sikora „polský spisovatel“, což snad každý čtenář pozná podle titulu, pak když knihu jenom otevře, navíc je to patrné z autorova jazyka, jímž píše, rodinných poměrů, studií apod. Kdyby byl W. Sikora bilingvní spisovatel jako třeba básník a aforista Ing. Lech Przeczek z Třince, tak to zdůrazním a na příslušném místě o tvůrčím bilingvismu v této menšinové literatuře pojednám, jelikož jsem se touto problematikou také poměrně výrazně zabýval. Nevím, proč bych nemohl novináře Jacka Sikoru označit za „pozoruhodného“ básníka,11 když jde o autora několika dobře hodnocených sbírek poezie v polštině, asi nejvýraznějšího básníka své generace, tj. polsky píšících autorů z českého Těšínska. Překladatelsky jsem se podílel na dvojjazyčné sbírce Jacka Sikory Za późno na wiosnę – Příliš pozdě na jaro (Český Těšín 2007) a napsal k ní doslov; sbírka se dočkala pozitivních kritických ohlasů u nás i v Polsku (L. Muška – měsíčník Akord v Brně, P. Voňka – revue Psí víno v Praze, K. Kaszper – měsíčník Zwrot v Českém Těšíně, I. Mikrut – měsíčník Śląsk v Katovicích). Jacek Sikora je řazen do kontextu generace nazývané podle antologie polských autorů z českého Těšínska Spotkanie (Ostrava 1985).12

Dále se v recenzi vyskytují další neporozumění, například týkající se problematiky regionalismu, když se autorka podivuje nad skutečností, že nevedu ostrou čáru mezi tím, která díla jsou ještě regionální a která jsou již nadregionální nebo univerzální. Takhle to, s prominutím, nalajnovat opravdu nelze.13 Stejně není možné zcela přesně rozlišit například to, které motivy kam patří, aniž bych se tohoto úkolu ujal nějakou násilnou formou, jak paradoxně (jednou něco chce přísně lišit, podruhé zase nikoli) sugeruje recenzentka. Zde jsem se přidržel koncepce univerzitního opolského badatele prof. Alfreda Wolneho, jak správně recenzentka podotýká, ale tu jsem pochopitelně modifikoval s ohledem na konkrétní případ Sikorova díla. Damborská si patrně neuvědomuje, že záleží primárně na tom, do jakého kontextu se motivy zapojují, jinak by tuto výhradu neměla. Potíže s motivy nemají badatelé jen s takovou osnovou, jakou si zvolil Wolny a kterou jsem parafrázoval, ale o určité tendenci k „osmózám“ tohoto nejmenšího stavebního tematického prvku prozrazují třeba pokusy o tematickou a motivickou analýzu díla Ladislava Fukse, kterých se v poslední době vyrojilo v rámci literárněvědného diskursu hned několik a jejichž autoři s tím těžce zápasí.

Pak si recenzentka z hlediska neznalosti problematiky nevěděla úplně rady s použitou terminologií. Například polský pojem Zaolzie není možné překládat jako Záolší, byť se řeka oficiálně nazývá Olše, ale jde o pohled z polské strany za řeku Olzu (jak se tok nazývá polsky, ale i původně, Olše je název přidělený uměle českými administrátory); takže Záolším by byla míněna polská část Těšínska, zatímco v našem případě by šlo o jakési Předolší (geograficky, etnograficky, kulturně a politicky se pojmy české Těšínsko a Záolží rovněž nepřekrývají). Kritička také shledává nepřesnost v mém vyjádření „autor vypráví“. Inu, vypráví vypravěč, jak se jistě dozvěděla na přednáškách z naratologie, ovšem autor nejen vypráví (například v první osobě), ale také zobrazuje, ba dokonce líčí (tento pojem ovšem nemají strukturalisté v lásce). Takový přístup mi přijde jako dogmatické aplikování vyčtených či naučených pouček v rámci literárněkritického diskursu, ale zároveň to vypovídá o recenzentčině dosud malé odborné zkušenosti.

Jistě – velikost kritika se měří jeho nároky, jak napsal Ilja Hurník v parodii jednoho Čapkova apokryfu v souboru Trubači z Jericha, ale nemám dojem, že by bylo třeba shledávat až tolik nedostatků v této mojí skromné monografii o W. Sikorovi, primárně určené zájemcům z řad veřejnosti (nikoli kabinetním vědcům, jelikož o Sikorovi nikdo na bohemistice, dokonce ani na polonistice učit nebude snad s výjimkou ostravského dr. Zdeňka Smolky v rámci jeho přednášek o regionální literatuře na širším Ostravsku). Z rozsahových důvodů nebylo ani možné se analyticko-interpretačně věnovat Sikorovým jednotlivým dílům podrobněji, spokojil jsem se tedy s pojednáním především o žánrové, formální, kompoziční, jazykové, tematické, motivické problematice s občasnými komparativními postřehy. Další vhledy by zabraly cca 100 stran textu (na to nebyl čas a ani prostředky), abych s tím byl pak sám spokojen, ovšem s ohledem na implikovaného čtenáře to nebylo nutné, takže snad příště a při jiné příležitosti třeba podpořené kýženým grantovým projektem.

Každopádně jsem rád, že se knize o W. Sikorovi dostalo dalšího ohlasu, když se k ní již vyjádřili například S. Tabol v slavistickém periodiku Studia Slavica – Slovanské studie, J. Kubíček v Časopise Matice moravské, M. Hrabal v Kulturních novinách, I. Harák v Dobré adrese, J. Chrobák v Textech, Sz. Broda v Těšínsku, Cz. Rudnik ve Zwrotu, K. Tałuć v katovickém časopise Nowa Biblioteka, U. Kowalska v poznaňském časopise Slavia Occidentalis, L. Engelking v krakovských Kontekstach Kultury, M. Orski ve vratislavské Odrze, M. Taneski v nitranském Litikonu, podle nichž je tato studie obsahově a metodologicky dobře zvládnutá. Nejsem ani přehnaně nesebekritický vůči námitkám literární kritičky, bohužel chabě zdůvodněným. Jistě jde v případě A. Damborské o výbornou studentku a doktorandku, jejíhož názoru si vážím, pouze mi přišlo místy přemrštěné, jak říká české přísloví, jít s kanónem na vrabce, tedy na brožurku o jednom místním těšínském spisovateli napsanou „ku pokrzepieniu serc“ aplikovat těžkou literárněvědnou a teoretickou tonáž. Mojí chybou ovšem je, že jsem měl zájem na tom, aby byla tato knížka recenzována v tak prestižním literárněvědném časopise, jaký Bohemica Olomucensia bezesporu představuje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Władysław Sikora (1933–2015), Portrét těšínského spisovatele.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.