Adrienne Basso

BRIDE OF A SCOTTISH WARRIOR

Copyright © Adrienne Basso, 2014

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-298-0

Mým krásným, skvělým, mimořádným neteřím

Jennifer Colucci Dicksonové,
Allyson Gambaraniové,
Kerry Ann McBrideové,
Ashley Casaleové
a Courtney Casaleové.

S láskou od vaší nejmilejší tety!

1. kapitola

Skotská Vysočina, hrad Dunnad, listopad 1314

„Umírá,“ zašeptala Edna sevřeným, uctivým hlasem.

„Já vím.“ Lady Grace Fergusonová odvrátila zrak od soucitného pohledu své služebné a zadívala se na manžela. Sir Alastair, náčelník klanu Fergusonů, tiše a nehybně ležel pod hromadou těžkých kožešin, popelavě bledou tvář staženou bolestí, která jeho zmučené tělo sužovala i ve spánku.

Grace ho pár okamžiků pozorovala, zkoumavě si prohlížela pevnou linii čelisti, orlí nos i husté tmavé strniště na bradě a tvářích. Třebaže byla jeho ženou téměř sedm let, manželovy rysy jí připadaly cizí, protože sir Alastair strávil větší část té doby v bojích po boku Roberta de Bruce, během nichž si tento ušlechtilý muž zajistil skotskou korunu a nezávislost na Anglii.

Grace jemně pohladila Alastairovo suché, horečnaté čelo. Okamžitě otevřel oči. „Horko,“ zasípal a pokusil se shodit ze sebe kožešiny.

Grace se sevřelo srdce, neboť si uvědomila, že nemá dost sil, aby jimi pohnul. „Pšš,“ zašeptala a posadila se na okraj lůžka. „Udělám to sama.“

Shrnula kožešiny dolů, až k jeho pasu, pak se obrátila k míse s vodou na stole. Namočila čisté plátno, které si přinesla, a pomalu, jemně jím Alastairovi otřela obličej. Přitom cítila, jak z jeho těla sálají vlny tepla. „Jestli to budeš dělat dlouho, prochladne a zemře,“ upozornila ji Edna.

Grace se málem usmála. Její manžel už umíral; věděly to obě. A přece si Edna dělala starost, že se nachladí. Svědčilo to o tom, jak se mezi všemi šíří nejistota a strach.

„Nepřestanu, dokud mu to bude přinášet alespoň trochu úlevy,“ namítla Grace a přejížděla plátnem po manželově hrudi a ramenech. „Bůh ví, že v posledních týdnech měl tak málo klidu.“

Znělo to jako krutá ironie, že poté, co Alastair přežil téměř sedm let válčení, teď zemře po nehodě na lovu. Před čtyřmi týdny během honu spadl z koně a zaútočil na něho divočák. Na několika místech měl zlomenou nohu a ještě teď bylo vidět, jak kost děsivě znetvořila sval.

Do hradu povolali bratra Johna, mnicha s proslulými ranhojičskými schopnostmi získanými v turriffském klášteře. Mnich jakýmsi zázrakem sešil to nejhorší a zpevnil Alastairovi nohu, ale horečka a zánět, které zachvátily tělo, nepomíjely. „Prozatím jsi toho vykonala dost, má paní. Co kdybys už plátno odložila, ať je můžu odnést, než někdo uvidí, co tady děláš?“ navrhla Edna. Grace si služky nevšímala a dál ošetřovala manžela, i když si přiznávala, že tato činnost přináší víc útěchy jí než jemu. Při této nenáročné péči konečně cítila, že něco dělá, místo toho, aby jen strnule seděla u jeho postele a pozorovala, jak umírá.

Monotónní pohyby brzy přešly do pravidelného rytmu a Grace je přirozeně provázela konejšivými slovy. Šeptala, že se mu brzy udělá lépe. Že horečka ustoupí a že se mu opět navrátí síla. Znovu a znovu namáčela plátno do vody, ždímala je, pak mu jím otírala hlavu, ramena hrudník i paže a přitom ho neustále přesvědčovala, aby uvěřil nemožnému.

„Grace…“

„Jsem u tebe, Alastaire.“

Stočil k ní zrak, rysy sevřené pochybami. „Pít.“

Grace pokynula Edně. Služka se opět zamračila, ale nepřipomněla své paní, že bratr John přikázal, aby pacient do západu slunce nedostal nic k pití. Místo toho nalila do poháru trochu piva a podala ho Grace.

Ta poposedla tak, aby mohla Alastairovi podepřít ramena, pak zvedla nádobu k jeho ústům. Pomalu z ní usrkl. Když se napil, Grace ho opatrně uložila zpátky na lůžko a znovu ho přikryla kožešinami. Alastairovy oči se trhaně zavřely.

Grace pomalu vstala a dávala pozor, aby do něho nestrčila. „Podej mi židli, Edno.“

Edna nesouhlasně mlaskla „Od té doby, co ho přinesli domů na nosítkách, trávíš téměř celý den a polovinu noci u něho. Proč nezajdeš do svého pokoje a nelehneš si? Slibuji, že tě okamžitě zavolám, jestli se stav sira Alastaira nějak změní.“

„Jsem tak neklidná, že bych neusnula.“

„Pak jdi tedy ven a projdi se na slunci, ať si protáhneš svaly. Je chladno, ale nefouká vítr a čerstvý vzduch ti udělá dobře.“

Grace měla chuť uposlechnout. Dny se krátily a byla čím dál větší zima. Brzy zadují ledové větry a půda pokrytá sněhem ztíží jakýkoli pohyb venku. Pohlédla na Alastaira, pohladila ho po rozpálených tvářích a povzdechla si.

Uniknout z dusného vzduchu v ztemnělé místnosti bylo lákavé, a přece usoudila, že se nemůže zříct manželských povinností. „Ne, Edno, zůstanu po jeho boku.“

Služka pokrčila rameny, potom přisunula své paní židli. Sotva na ni Grace usedla, otevřely se dveře pokoje.

„Dobrý den, lady Grace.“ Bratr John se rozhlédl a přísně se zamračil, jakmile spatřil mísu s vodou, vlhké plátno a pohár. „Už zase nedbáš na mé příkazy?“ zeptal se a dotčeně zafuněl. „Několikrát jsem ti říkal, že se musíš přesně řídit mými instrukcemi, přeješ-li si, aby se sir Alastair zotavil.“

Grace sevřela okraj kožešinové pokrývky. „Jen se snažím ulevit mu od bolesti.“

Bratr John si něco pro sebe zamumlal a chvatně přistoupil k lůžku churavého. Grace váhavě vstala, aby mnich mohl prohlédnout Alastairovu nohu upevněnou mezi dvě dřevěné laťky a ovázanou dlouhými pruhy plátna. Jakmile bratr John opatrně odstranil obvaz, pokojem se začal šířit hnilobný zápach.

Grace se udělalo zle od žaludku. Zvedla ruku, zacpala si nos a pohlédla na postel. Celá Alastairova noha byla šedivá a rýsovaly se na ní jasně červené skvrny kolem několika rozchlípených ran. Grace o krok ucouvla a málem přitom převrhla židli.

„Netrap se tím zápachem, lady Grace,“ řekl bratr John. „Necvičené oko to nezpozoruje, ale já vidím, že došlo ke zlepšení.“ Mnichovi se podařilo vyloudit nepatrný úsměv, rty se mu mírně pootevřely, až se ukázaly dlouhé nažloutlé zuby, a úsměv svědčil o tom, že ji považuje za naivku.

Grace zachovala klid, jen se ustaraně zamračila a řekla: „Má čím dál větší horečku a nesmírně trpí.“

„Taková je vůle Boží,“ odpověděl bratr John. Na otevřenou ránu nanesl jakousi ohavně páchnoucí mast a začal nohu znovu omotávat špinavými obvazy.

Alastair hlasitě zasténal. Grace přiskočila blíž a protlačila se před mnicha. „Proboha, proč se chováš tak hrubě? Nemáš v sobě špetku soucitu?“ Vytrhla z jeho ruky obvazy a otočila se k Edně. „Přines plátno, které jsi včera vyprala. Ovážu rány sira Alastaira sama.“

„Lady Grace…“ V hlasu bratra Johna se ozval podrážděný tón. Grace se k němu obrátila čelem, na tváři kamenný výraz. „Teď o něho budu pečovat já,“ prohlásila rozhodně. Bratr John zrudl zlostí. Grace zaslechla, že zaskřípal zuby, ale nevzdala se. Dost! Jak dlouho má mlčet a ustupovat, když její muž trpí? Možná toho moc neví o léčebných postupech, ale umí ovázat ránu, aniž by člověku způsobila zbytečnou bolest.

Mnich stál a chvíli vyčkával, pak si však uvědomil, že její odhodlání nezvrátí, obrátil se, zamručel a vyšel z pokoje. Grace ještě chvíli poslouchala zvuk jeho kroků na hrubé dřevěné podlaze, než konečně utichl.

„Vrátí se,“ podotkla suše Edna.

„Jistěže se vrátí. Tentokrát s posilou. Musíme pracovat rychle.“

Grace se služebnou co nejrychleji omotaly Alastairovu zraněnou nohu čistými obvazy, přitom se snažily nezpůsobit mu další bolest. Alastair během ošetřování nevydal ani hlásku. Zdálo se, že se probral, až když skončily. Grace věděla, že jí zbývá pouze pár okamžiků soukromí.

„Můžeš mi říct, kde tě to bolí nejvíc?“ zeptala se.

Alastairovu tvář rozjasnil nepatrný úsměv. „Všude, má paní. I ve vlasech.“

„Zlepší se to,“ zašeptala Grace a doufala, že jí na očích nepozná lež.

„Máš laskavé srdce, má milá. Kéž bych s tebou byl déle, kéž bych na to měl víc času…“ Sotva tiše dopověděl, lítostivě si povzdechl.

Srdce jí naplnila nesnesitelná tíseň z osamění a vzápětí je sevřela lítost. Lítost za všechno, co nepoznala, co nikdy v životě neměla. Milujícího manžela, houf čiperných dětí pletoucích se jí kolem sukní, pocit klidu a pohody. Jejich sňatek byl dohodnutý a obě strany s ním ochotně souhlasily. Nebýt války a let odloučení, možná by spolu mohli nalézt štěstí. Nebo alespoň klidný a spokojený život.

„Budeme mít tolik času, že nebudeme vědět, co s ním, až se zotavíš, Alastaire.“

Ušklíbl se. Pod maskou bolesti postřehla Grace záblesk zranitelnosti a srdce ji rozbolelo ještě víc. „Nemá to smysl. Umírám a každý zákrok nenadělá nic jiného, než že prodlužuje mé utrpení. Zdá se, že bratr John je pevně odhodlaný dosáhnout právě toho.“

„Jeho schopnosti všichni chválí,“ odpověděla Grace, protože ji nic jiného nenapadlo. Vždyť její manžel mluvil pravdu.

Alastair vztáhl ruku a překvapivě silnými prsty sevřel její ruku. „Včera v noci jsem slyšel, jak hovoří se svým pomocníkem.“

„Kdo?“

„Bratr John.“ Alastair palcem pohladil hřbet Graciny ruky. Jeho něžné gesto jí vehnalo slzy do očí. „Mnich říkal, že poslední možností je řezat.“

Grace zalapala po dechu. „Už máš nohu pořezanou dost. Proč ji chce dál řezat?“

„Grace, ty to nechápeš. On mi chce nohu uříznout.“

Grace rázně zavrtěla hlavou. „To není možné, Alastaire, jistě ses přeslechl. Už jen pomyšlení na něco takového je barbarství. Kromě toho, žádný bojovník nemůže velet svému klanu jen s jednou nohou.“

„Ano.“ Alastair těžce povzdechl a zavřel oči. „Musíš tomu zabránit, Grace. Musíš mě nechat zemřít v pokoji a se všemi údy.“

Jak? Grace sevřela manželovy dlaně ve svých, naklonila se k němu a spojené ruce si přitiskla na prsa. „Jestli chceš odmítnout léčení, musíš to bratru Johnovi říct sám. Důrazně. Pak bude muset uposlechnout.“

„Ach má milá, většinou mi činí potíže otevřít oči a podívat se, kdo mě ošetřuje.“ Alastairovu tvář naplnila bolest a úzkost. „Musíš to říct místo mě.“

Grace se pokusila přes slzy konejšivě usmát. „Ženu nebude nikdo poslouchat, i kdybych bůhvíjak naléhala. Nemohl bys požádat o pomoc někoho z bratrů?“

„Nevěřím, že by mi vyhověli. Navíc by to bylo slabošské, zbabělé. Nechci, aby si mě pamatovali jako slabocha.“

Grace se sevřelo hrdlo. Pokud šlo o muže, pýcha byla vždycky na prvním místě. Ale přestože nemohla souhlasit, chápala jeho pocity. „Udělám, co budu moct,“ zašeptala.

„Modli se za mě,“ zachroptěl Alastair.

„Budu. Každou hodinu budu prosit Boha, aby ti navrátil zdraví.“

Tvář jejího manžela se zkřivila bolestí. „Ne. Modli se, abych zemřel. Nebojím se smrti; uvítám ji. Toužím po ní.“

Grace opět uslyšela kroky, tentokrát ne jedněch nohou. Jak předvídala, bratr John se vrátil a s ním přišli bratři sira Alastaira Douglas a Roderick. Trojice vstoupila do pokoje a zadívala se na ni, ale každý bratr se tvářil jinak.

Douglas se zdál ustaraný, Roderick působil ostražitě a mnich John samolibě. Třebaže Grace věřila, že oba Alastairovi bratři jejího manžela upřímně milují, dávali jasně najevo, že na jeho léčbu mají rozdílné názory. A bylo jasné, že mají vlastní důvody, proč chtějí, aby dál žil, nebo se rychle odebral na poslední cestu.

Protože Alastair neměl vlastního syna, budou Roderick a Douglas tvrdě soupeřit o to, kdo se po Alastairově smrti stane náčelníkem klanu. Pokud mohla Grace věřit řečem, které se šířily hradem, měl momentálně větší podporu Douglas, ale Roderick v poslední době přiměl mnohé členy klanu, aby se přidali na jeho stranu.

A tak by Douglasovi pomohlo, kdyby Alastair zemřel co nejdříve, zatímco Roderick by mohl uspět, kdyby měl víc času na získání podpory dalších lidí. Nebylo žádné překvapení, že právě Roderick požadoval, aby k ošetřování Alastaira povolali bratra Johna. Vynaložil na to značné úsilí i výdaje, což bylo chvályhodné, pokud člověk nezačal příliš důkladně uvažovat o Roderickově skrytém motivu.

„Bratr John říká, že Alastair je na tom mnohem lépe,“ prohlásil Roderick. „Nemáš z toho radost, Grace?“

„Měla bych, kdyby to byla pravda.“

Bratr John odfrkl. „Nemáš patřičné znalosti, abys to mohla posoudit,“ řekl rozhodně. Grace však zaslechla cinknutí skla o kov, když vytahoval medikament, a poznala, že se mu třesou ruce. Navzdory povýšenému přístupu a odvaze téměř nadutě stavěné na odiv byl mnich nervózní. Všichni stáli mlčky, zatímco bratr John podával Alastairovi lék a masíroval hrdlo, aby mu usnadnil polykání. Téměř polovina tekutiny přece jen Alastairovi stekla stranou z úst. Grace přistoupila k manželovi, aby ji otřela.

„Pomůže mu to, i když nedokáže lék pořádně polknout?“ zeptal se Roderick.

„Pomůže,“ odpověděl mnich. „Menší množství je dokonce ještě lepší. Kdyby vypil léku příliš mnoho, mohlo by mu to uškodit.“ Uzavřel skleněnou lahvičku korkovou zátkou a zastrčil ji do záhybů hnědého hábitu. „Počkáme ještě několik dní, ale jestli bude noha dál uhnívat, navrhnu zákrok, o němž jsme hovořili.“

Grace se obrátila. „Ne! Nohu mu neuřízneš, zakazuji to.“

Všichni tři muži se k ní otočili a na jejich tvářích se mísilo překvapení se zděšením. „Jsi příliš útlocitná, lady Grace,“ řekl bratr John. „U ženy je to nepochybně chvályhodná vlastnost, ale v pokoji nemocného nemá co dělat.“

„Nohu mu neuřízneme,“ opakovala Grace.

„Zdraví sira Alastaira mám na starost já. Proto o takové věci rozhodnu sám.“

Mnich hovořil hněvivým hlasem a mhouřil oči.

Ale Grace se nevzdala. Jen chvíli váhala, než znovu promluvila. Muži nemají rádi, zpochybňuje-li někdo jejich autoritu. Postoupila blíž k Douglasovi, u něhož hledala podporu. „Copak nemůžeme dovolit, aby o Alastairově osudu rozhodl Bůh?“

Douglas se jí zadíval do očí, tvář plnou upřímného zájmu. „Musíme udělat všechno, co se dá, abychom ho zachránili.“

„Taková řezničina ho nezachrání,“ opovážila se zašeptat.

Z Douglasovy tváře zmizel soucitný a starostlivý výraz. „Ano,“ řekl.

„Souhlasíš, Rodericku?“

Grace cítila, že se jí třesou nohy, rozbušilo se jí srdce a zdálo se jí, že rudne. Ale zvedla bradu a ze všech sil se snažila hovořit klidným, pevným hlasem. Nevzdá se bez boje. Jde přece o mnoho.

Stíny mihotavého denního světla zjemnily Roderickovu tvář a Grace si na okamžik pomyslela, že pochopil, proč je to tak důležité. Ale Roderickovi, jako pravému bojovníkovi, se příčil jakýkoli náznak slabosti. „Musíme udělat to, co navrhuje bratr John.“

Při jeho slovech ji zamrazilo. Všichni věděli, že je to beznadějné, a přesto odmítali dopřát Alastairovi pokojnou smrt. Grace odevzdaně klesla na tvrdou dřevěnou židli a složila ruce do klína. V tomto boji nelze zvítězit slovy nebo rozumnými argumenty. Bude muset najít jinou možnost.

Seděla mlčky, zatímco muži spolu tiše rozmlouvali. Zdálo se, že je taková, jaká by podle jejich názorů měla být: tichá, mírná a poslušná žena, ochotná pokorně přijmout, co se jí řekne, bez námitek se podřídit příkazům mužů. Ale Grace v nitru soptila.

Uvědomila si, že za své vměšování bude muset zaplatit. V tomto světě a s největší pravděpodobně i v příštím, kdy bude muset stanout před Bohem a odpovídat za své hříchy na zemi.

Je to však hřích? Splnit manželovi poslední přání, zmírnit jeho nesnesitelné utrpení?

Tři dny. Má jenom tři dny na to, aby pokojně ukončila trápení svého muže a uspíšila jeho přechod na onen svět. Začalo ji pálit v očích a na okamžik dostala strach, že se rozpláče. Sevřela ruce v pěst a stiskla je tak pevně, až se jí nehty bolestně zaryly do jemné kůže na dlaních, pak několikrát zamrkala, dokud pálení nepominulo.

Bratr John se otočil a ona uslyšela charakteristické zarachocení láhve s medikamentem v kapsách jeho hábitu. Řekl Douglasovi, že příliš mnoho elixíru by mohlo pacientovi vážně ublížit. Co kdyby mu dokonce způsobilo smrt?

Grace se sevřela hruď. Stěží se nadechla. Ale už věděla, co musí udělat.

Slunce stálo vysoko na obloze, ale teplo jeho zlatých paprsků nedosáhlo na dlouhou řadu vyčerpaných poutníků pomalu ujíždějících pustou krajinou. Zimní chlad jim pronikal až do kostí, ledový vítr bodal do každého kousíčku odhalené kůže. Sir Ewan Gilroy sklopil zrak k neuměle nakreslené mapě a marně hledal orientační body, které by ukazovaly, že se blíží cíli své cesty.

„U tamté skupiny rozeklaných skal bychom měli zahnout doprava,“ ozval se jakýsi veselý mužský hlas.

„Zmlkni, Aleku.“ Ewan se opět zadíval do mapy a rozmrzele si uvědomil, že jeho blízký přítel a kapitán stráže má pravdu. Potrvá skoro hodinu, než skály obejdou, což znamená, že na místo pravděpodobně dorazí až po setmění.

„Údolí dole je chráněno před větrem,“ uvažoval Alec. „Mohli bychom se tam na noc utábořit. Souhlasíš?“

„Asi ano,“ zamručel Ewan.

„Ukaž, podívám se.“ Alec natáhl ruku a Ewan mu váhavě podal mapu. Byl sklíčený, že sotva dokáže vést své lidi správným směrem, ale zároveň příliš vyčerpaný, takže nic nenamítal. Alec stál po jeho boku po celých sedm let války a dva roky předtím – byl skoro jako jeho bratr a Ewan mu zcela důvěřoval. Navíc uměl číst v mapách, což mnozí nedokázali, a Ewana, který tu schopnost také neměl, to trápilo.

„Pokud zahneme o míli dál, snadno se na tvé území dostaneme z této strany,“ prohlásil Alec. „Dokonce by to mohla být kratší cesta.“

„Přestaň se naparovat,“ řekl Ewan a přívětivě se usmál, pak zvedl ruku, aby dal signál k obratu.

Dlouhý zástup unavených cestovatelů se zavlnil jako obrovský had a vydal se přímo proti větru. Se skloněnými hlavami se plahočili kupředu, Ewan v jejich čele, Alec po jeho boku.

Několik hodin ujížděli mlčky, osamělí se svými myšlenkami vzdorovali živlům. Konečně Ewan zahlédl pět rozeklaných skalisek potvrzujících, že se blíží k cíli. Zpráva se rychle rozšířila mezi muži a všechny povzbudila. Navzdory Ewanovu odhodlání zachovat klid a dívat se na vyhlídky střízlivě mu srdce začalo tlouct rychleji, jakmile pobídl koně vpřed. Nakonec se dostal na vrchol a poprvé shlédl do údolí.

Pohled mu vzal dech. Stál bez hnutí a jen se díval, sotva vnímal, že vedle něho stojí Alec.

„Matko boží,“ vydechl Alec.

„Na mou věru,“ přisvědčil Ewan.

Neočekával, že mu král Robert přenechá rozlehlé území. Větším bohatstvím odměňoval muže výše postavené – a ty, co měli manželský původ. A tak se Ewan bude muset spokojit jen s kusem půdy od svého krále, protože byl jedním z tisíců rytířů, kteří bojovali za to, aby Robert de Bruce dostal korunu. Robert si však Ewana oblíbil a věděl, že spíš než truhlice plná zlata bude opravdovou odměnou nemanželskému synovi půda, již bude moct nazývat vlastní. Bude mít šanci vybudovat trvalý odkaz pro své potomky.

Přestože většina západní Vysočiny podporovala vzestup svého krále k moci, některé oblasti vzdorovaly a krutě na to doplatily. Ewanova nová država k nim zjevně patřila.

„Hory po obou stranách vytvářejí přirozenou obrannou hradbu,“ prohodil Alec.

„Zdá se,“ zamumlal Ewan. „Ale zjevně nestačily k tomu, aby zadržely Robertovy oddíly.“

Příjemný výhled kazil zčernalý prostor, kde dříve stály chalupy. Většina stavení, jež zůstala netknutá, vypadala, jako by se přes ně přehnala vichřice. Z žádné chalupy se nekouřilo z ohně, neozývaly se zvuky dobytka nebo hlasy lidí, nebylo vidět žádnou známku života.

„Myslíš, že je to tu opuštěné?“ zeptal se Alec.

„Raději bychom měli počítat s tím, že v tomhle zapadákově někdo zůstal,“ odpověděl Ewan. „Pro jistotu.“

Ewan vytáhl meč. Skupina jeho nejlepších bojovníků učinila totéž. Zařadili se za něho a společně vyjeli dolů do údolí, zatímco ostatní měli přikázáno počkat, než je zavolají.

Jak se blížili k pevnosti, dojeli ke skupině chalup v o něco lepším stavu, kde se většinou zachovaly čtyři stěny a masivní střechy. Zčistajasna se v okně jedné chýše objevily dva páry vyděšených očí a vzápětí zase zmizely.

„Viděl jsi to?“ zeptal se Alec.

„Ano,“ odpověděl Ewan. „Je tady asi mnohem víc očí, které nás pozorují. Ale nebojím se, že nás vlákají do pasti. Podle toho, co vidím, se zdá, že jsou to především ženy a děti.“

O trochu lepší dojem ze vsi zmizel, když dojeli k padacímu mostu u hradu. Masivní dubová brána byla rozdrcená – zřejmě beranidlem s železným hrotem. Zbytky kamenných schodů vedoucích na cimbuří se povalovaly za vnějším opevněním, střechy všech čtyř rohových věží byly ohořelé a rozbořené. V blátě leželo několik zrezivělých mečů jako svědectví o boji muže proti muži, o líté a krvežíznivé poslední bitvě.

Zejícím otvorem místo vstupních dveří do velké síně viděl Ewan až na její druhou stranu, a tak si okamžitě uvědomil, že je neobyvatelná. Díry ve stropě znamenaly, že vnitřek je už několik let vystaven živlům; bude zapotřebí, aby na nutných opravách pracovala skupina lidí snad několik týdnů, než hrad uvedou do obyvatelného stavu.

Jakmile muži projeli za vnější opevnění, sesedli z koní. Ewan objel hrad dokola, aby si prohlédl každý kousek svého panství. Navzdory zklamání z katastrofálního stavu mu v hrudi rozrušeně tlouklo srdce. Je můj. Můj hrad. Můj odkaz. Bylo vzrušující a opojné uvědomit si, jak vysoko se povznesl. Z hladovějícího, zanedbávaného, odloženého nemanželského syna hraběte se stal majitelem vlastního panství. Pro většinu nesplnitelný sen, ale jemu se toho jakýmsi zázrakem podařilo dosáhnout.

S bitevním pokřikem, při němž tuhla krev v žilách, zabodl Ewan meč do země, pak poklekl na jedno koleno a sklonil hlavu. Tiše a upřímně se pomodlil za budoucnost. Bože, dej nám mír a blahobyt a také trochu radosti.

Když skončil, vstal a rozhlédl se po svých mužích. „Vy čtyři jděte do chalup a svolejte obyvatelstvo. Je načase, abychom se setkali.“

Jeden z mužů se chlípně ušklíbl. Ewan po něm šlehl varovným pohledem a dodal: „Nevytasíte meč ani dýku, dokud vás někdo nenapadne. Chceme mezi těmito lidmi žít, ne je k smrti vyděsit.“

Trpělivě čekal, až muži vykonají jeho rozkaz. Netrvalo dlouho a přivedli žalostně vyhlížející houf starců, dětí a vyděšených žen. V oděvu připomínajícím spíš hadry se k sobě tiskli v neutěšeném prostoru nádvoří a podezíravě těkali očima na všechny strany.

„Jste tu všichni?“ zeptal se Ewan jednoho starce.

„Ano,“ odpověděl muž a narovnal shrbená záda. „Ale moc nás nepřežije, až udeří opravdová zima.“

Ewana bodl osten lítosti. Lidé tu měli tvrdý život, a i když si umiňoval, že se ze všech sil vynasnaží ulevit jim, věděl, že nemůže zmírnit všechnu bolest a utrpení, které provázelo snahu přežít na tak ubohém místě.

„Jsem sir Ewan Gilroy, nově jmenovaný majitel tohoto panství a hradu Tiree,“ zvolal a jeho hluboký hlas se odrážel od bortících se zdí. „Na výzvu našeho velkého krále Roberta jsem se svými muži přišel znovu vybudovat toto sídlo a postarat se, aby země vzkvétala. Přijmu slib oddanosti všech, kdo si zde přejí zůstat a odpřisáhnou mi věrnost. Za to slibuji, že zde budou žít v míru a blahobytu pod mou vládou a ochranou.“

Bylo naprosté ticho, pak několik lidí ustrašeně zamručelo a podezíravě si něco šeptali. Ewan stál hrdě a vzpřímeně a čekal, až z hloučku vystoupí první statečná duše a vysloví se. Ostrým pohledem přejížděl od jednoho starého muže k druhému, ale první, kdo popošel kupředu, byla kupodivu žena.

„Co se stane, jestli se rozhodneme odejít?“

Po této smělé otázce se vzduch naplnil napětím. „Budete mít čas do svítání, abyste si sbalili tolik věcí, kolik unesete, a opustili mé území.“

„Nebudeš nás nutit zůstat?“ vyptávala se žena dál a v jejím hlase bylo slyšet pochyby.

„Ne.“ Někdo by si mohl myslet, že je to pošetilé, ale Ewan usoudil, že kdyby znali lepší místo, kam se uchýlit, už dávno by odešli. Kromě toho, dobrovolně učiněný slib má mnohem větší váhu než slib vynucený mečem.

Mezi vesničany se začal ozývat nervózní šepot, pak jeden po druhém klesali k zemi a skláněli hlavy, až byli na kolenou všichni. Ewanova duše se zaradovala z prvního jasného vítězství, jehož dosáhl bez výhrůžek a bez krveprolití.

„Ohromné,“ prohodil Alec stojící vedle něho. „Bude třeba krmit další krky.“

„Budeš rád, že tu jsou, až přijde jaro a bude třeba zasít,“ zamumlal tiše Ewan.

„Pokud na jaře budeme ještě naživu,“ zabručel Alec a přitom se sarkasticky pousmál.

Ewan ho zpražil vážným pohledem a pak se obrátil k vesničanům. „Dnes si společně pochutnáme na zvěřině, kterou jsem se svými muži cestou ulovil,“ oznámil sebevědomým hlasem. „Zítra začneme pracovat na opravách hradu a vašich příbytků.“

Nálada davu se okamžitě změnila. Tíseň a napětí pominuly a objevilo se pár váhavých úsměvů. To není špatný začátek, pomyslel si Ewan, ale věděl, že bude muset své záměry potvrdit skutky, ne jenom planě slibovat. Nádvoří brzy ožilo ruchem příprav. Vyložili vozy, postavili stany a rozhodovali se, kde bude kdo spát. Uprostřed toho všeho stál Ewan a s uspokojením pozoroval ruch a činorodost, než spatřil svou matku, jak čile rázuje přes nádvoří, s vyzáblou služkou po boku.

„Nechápu, proč jsi přikázal vyložit vozy,“ řekla lady Moira Gilroyová mrzutě. „Nemůžeš přece chtít, abychom tu dnes nocovali.“

„Budeme spát v našich stanech stejně jako vždy, když jsme během cesty nenašli vhodné přístřeší.“

Lady Moira na něho chvíli beze slov hleděla a potom se nahlas rozesmála. „Jistě žertuješ, Ewane.“

„Vypadám na to, matko?“

„Ne, tváříš se jako prosťáček a naparuješ se jako páv. No, není to moc velkorysý dar, co ti věnoval král Robert, synu. Dal ti spíš hromadu spálených trosek, a říká tomu odměna. Je to ostudné.“

Ewan si povzdechl. „Až budu příště u krále, určitě mu řeknu, co si o jeho daru myslíš.“

„Je to ubohá díra,“ prohlásila matka a ohrnula nos. „Jestli umíněně trváš na tom, že tu zůstaneme, pak se musíme usadit v chalupách. Všimla jsem si, že některé nejsou moc zničené.“

„Nebudu vyhánět lidi z jejich domovů.“

„Jsi tady pánem.“ Matka ho chytila za paži a zatvářila se důležitě. „Musíš si zjednat autoritu, jinak nikdy nezískáš úctu a poslušnost.“

Ewan jemně pohladil matčino zápěstí. Život nebyl k Moiře Gilroyové laskavý. Vychovali ji jako dámu, ale život, jaký si představovala, nikdy neměla. Sny o něm se rozplynuly, jakmile otěhotněla a porodila nemanželské dítě. Rodina ji vyhnala, otec jejího jediného dítěte ji zavrhl a opustil a měla co dělat, aby obstarala živobytí pro sebe a pro Ewana.

„Musíš mi věřit, matko. Vím, co dělám.“

Lady Moira místo odpovědi nevěřícně odfrkla. Ewan si toho nevšímal. S povzbudivým úsměvem se otočil k svým mužům, aby jim ukázal, co mají dělat, třebaže v duchu si mlčky přál mít alespoň polovinu víry v úspěch, kolik jí tak drze ukazoval světu.

2. kapitola

Grace se při zvuku otevíraných dveřích své ložnice otočila a s úlevou zjistila, že přichází Edna. Přinášela své paní oběd, ale Grace neměla o jídlo zájem. I kdyby na ně měla chuť, věděla, že by zřejmě nemohla nic pozřít, protože celý týden po Alastairově smrti měla žaludek sevřený a těžký jako kámen.

Smutek, říkali všichni. Důsledek truchlení zbožné manželky a jemné dámy. Ale Grace znala pravdu. To, co jí svíralo žaludek a bránilo ve spánku, byly výčitky svědomí za roli, kterou sehrála při skonu svého manžela, jež se mísily s notnou dávkou strachu.

„Tak, konečně je rozhodnuto,“ dopáleně řekla Edna, když postavila tác s teplým jídlem na malý stolek. „Novým náčelníkem klanu bude Douglas.“

„Jak tu zprávu přijal Roderick?“

„Špatně.“ Edna přistrčila misku dušeného masa ke Grace. „Mračil se jako čert, když to oznámili, a vyřítil se ze síně jako blesk. A za ním houf jeho nejvěrnějších.“ Grace se otočila k jídlu zády a povzdechla si. „Bude zpochybňovat vítězství svého bratra?“

Edna pokrčila rameny. „Kdo ví. Někteří říkají, že ano, ale většina si nemyslí, že by byl tak hloupý.“

Grace se zamračila. Moc nevěřila zdravému rozumu mužů, zvláště mají-li vztek. Zejména je-li jim odepřeno něco, po čem zoufale toužili.

Z přemítání ji vytrhl hluk u dveří ložnice. Zvedla hlavu a jen stěží potlačila výkřik, protože ve dveřích spatřila Rodericka. Přimhouřenýma očima se na ni zadíval a pak kývl na Ednu. „Nech nás o samotě.“

Služka chvatně přistoupila ke Grace. Grace sice její podpora potěšila, ale zároveň viděla, že její gesto Rodericka ještě víc popudilo. „Přines mi prosím víno, Edno,“ řekla služebné.

Sotva osaměli, Roderick vykročil k ní. „Slyšela jsi tu zprávu o Douglasovi?“

„Ano, Edna mi právě řekla, že bude náčelníkem.“

„Těší tě to?“

„Jsem ráda, že došlo k dohodě, především kvůli klanu.“

Roderick na ni podezíravě pohlédl. „Zajímalo by mě, jestli by tě také potěšilo, kdyby jmenovali náčelníkem mě.“

„Samozřejmě.“

„Nevěřím ti.“ Naklonil se blíž, až se jeho tvář téměř dotkla její. „Chtěl bych, abys mi odpověděla na pár otázek týkajících se noci, kdy zemřel Alastair.“

Grace si odsedla a uhnula pohledem. „To je pro mě čerstvá a bolestná vzpomínka a na hovor o té tragické noci je moc brzy.“

Roderick natáhl ruku, chytil ji za bradu a trhl vzhůru. „Jsou to výčitky svědomí, co vidím?“

„Mluvíš hloupě,“ odsekla Grace. Upřela na něho zrak, i když ji z jeho ostrého pohledu mrazilo v zádech.

„Myslím, že ne.“ Roderick stiskl Grace bradu, až ji zabolela. „Pověz pravdu, spolčila ses s Douglasem?“

„Ne!“ Grace zavřela oči, aby se uklidnila. Nezasloužím si to, dobrý Bože, a přece tě žádám o milost.

„Nedívej se tak překvapeně.“ Roderick zkřivil tvář zlostí. „Nikdo nemůže popřít, že Douglasovi Alastairova rychlá smrt prospěla. A ty, má paní, jsi jediná byla u Alastaira, když umíral.“

Grace se podařilo nevyjeknout. Rychlá smrt? Její ubohý manžel několik týdnů krutě trpěl. „Na tom, že jsem byla u svého manžela, když umíral, není nic neobvyklého. Poté, co se zranil a musel ulehnout, jsem u jeho lůžka trávila hodně času.“

„V den pohřbu jsem mluvil s bratrem Johnem. Řekl mi, že jsi té noci chtěla, aby odešel z jeho ložnice. Proč?“

Grace se vytrhla z Roderickova sevření, ustoupila a obrátila se k němu zády. Bylo těžké odpovídat na jeho otázky, když na ni upíral ostrý, pátravý pohled. „Bratr John byl zjevně vyčerpaný. Jen jsem mu navrhla, aby si pár hodin odpočinul, než se zas ujme péče o Alastaira.“

„Mnich říkal, že jsi opakovaně žádala, aby opustil jeho pokoj.“

„Nic takového jsem neudělala,“ odpověděla popravdě Grace. Nemusela bratra Johna nijak zvlášť přesvědčovat, aby si šel odpočinout do vlastní ložnice. Mnohem obtížnějším úkolem ovšem bylo získat smrtící dávku léku.

„Bratr John tvrdil, že se Alastairův stav zlepšoval.“

„Rodericku, tomu přece nevěříš. Sám jsi ho viděl. Alastair umíral a nikdo nemohl udělat nic, co by ho zachránilo.“

Popošel k ní, položil jí ruce na ramena a přinutil ji otočit se. „Mluvíš pravdu?“

„Nemám důvod lhát.“

Roderickova tvář se sevřela vzteky. „Máš spoustu důvodů lhát a oba to víme. Kdyby Alastair ještě pár týdnů žil, náčelníkem bych se stal já, a ne Douglas.“

Grace otevřela ústa, aby protestovala, pak je však zase zavřela, aniž pronesla jediné slovo. Zaťala zuby a zvážněla, viděla totiž, že žádný argument, který by uvedla, by Roderickovi nevyvrátil jeho přesvědčení.

„Minulost se nedá změnit, Rodericku. Měl by ses s tím smířit a přijmout Boží vůli.“

„Nemůžu. Nesmířím se s tím.“ Roderick zamrkal a v jeho očích se objevilo cosi temného. „Varuji tě. Čím déle budeš lhát, tím krutější trest tě postihne, až odhalím tvoji faleš a začnu se mstít svým nepřátelům.“

S těmito slovy vyšel z pokoje a práskl za sebou dveřmi. Grace se musela několikrát zhluboka nadechnout, než se vzchopila natolik, že přiměla třesoucí se nohy, aby ji dovedly k židli. Ani si nevšimla, že se vrátila Edna, než na ni služka promluvila.

„Pořádně se napij, má paní,“ vyzvala ji a natáhla ruku s číší vína.

Přestože Grace měla chuť napít se, zavrtěla hlavou a ztuhle se obrátila k služce. „Roderick mě podezírá, že jsem měla něco společného s Alastairovou smrtí. Vyhrožoval mi krutou pomstou.“

Služka zbledla. Nikdy spolu o té noci nemluvily, ale Grace bylo jasné, že Edna brzy poznala, že něco není v pořádku. A oddaná služka odmítala soudit její jednání, za což jí byla Grace nesmírně vděčná.

„Už to tu pro tebe není bezpečné,“ zašeptala Edna. „Měly bychom jet domů, má paní.“

Grace těžce polkla. Domů… Kde je vlastně její domov? Jako dítě ji přislíbili církvi a v pěti letech, pár měsíců po matčině smrti, byla odvedena do kláštera Svatého srdce. Vychovaly ji zbožné jeptišky, připravovaly ji na duchovní život, jehož se nikdy nedočkala. Když jí bylo necelých patnáct let, její bratr Brian McKenna ji odvedl z kláštera a provdal ji za Alastaira, aby si zajistil spojenectví s klanem Fergusonů.

Jako s Alastairovou ženou s ní všichni zacházeli s úctou a vážností, ale s klanem se nesžila. Mladá, nejistá a od přírody plachá Grace si nedokázala vytvořit vztah nebo přátelství s manželkami a dcerami klanu. Je možné, že kdyby byl u ní Alastair a připravoval jí cestu, podařilo by se jí sžít se se všemi. Ale ve skutečnosti navzdory tomu, že byla manželkou náčelníka klanu, zůstala v něm cizinkou.

„Myslíš, že by můj bratr přivítal, kdybych se odebrala k němu?“ zeptala se Grace dychtivě.

Edna přikývla. „Jsi jeho krev. A McKennové se vždycky starali o svůj rod.“

„Nebudu vypadat provinile, když odejdu?“

„Ne. Jsi bezdětná vdova. Není důvod, proč by ses neměla vrátit k své rodině. Myslím, že se to většinou očekává.“ Edna se posadila na okraj postele a bezmyšlenkovitě se napila z číše, již Grace odmítla. „Ale budeš muset požádat Douglase o doprovod.“

Grace zrudla. „Co když svěří doprovod Roderickovi? S ním bych nebyla v bezpečí a Douglasovi rozhodně nemůžu říct proč.“

„Ano. Budeš muset promluvit se svým bratrem, aniž by to někdo z těch dvou věděl, a požádat, aby sem pro tebe přijel někdo z McKennových vojáků.“

Další intriky? Kdy to skončí? Grace si povzdechla. Byla přímočará, zvyklá vést klidný život plný manželských povinností, starat se o běh domácnosti, chovat se, jak se na ženu v jejím postavení sluší a patří. Takové pikle byly něco, co se vymykalo jejím zkušenostem i povaze. Brzy však poznala, že tuto cenu bude muset za své jednání zaplatit.

Ewan zastavil koně u břehu malé říčky, sesedl a nechal ho, aby se napil. Ten den urazili značnou vzdálenost a zvíře potřebovalo úlevu. Zatímco čekal, až kůň uhasí žízeň, zvedl tvář ke sklánějícímu se odpolednímu slunci a zavřel oči. Po neustálém ruchu a shonu v hradu působilo teď okolní ticho na duši jako balzám.

Zhluboka se nadechl. Jemný závan vřesu ve vzduchu věstil blížící se jaro a známá příjemná vůně mu pozvedla náladu.

V Tiree se jim jaksi podařilo přežít první zimu, během níž zemřelo jen málo lidí – tři vesničané v pokročilém věku a dva jeho strážní, kteří podlehli záhadné potivé horečce. Jídla neměli vždy dost, ale Ewan byl pyšný na to, že nikdo nezemřel hlady, ani v kruté zimě nezmrzl. Usilovně se snažil, aby splnil všechno, co slíbil, opatřil všem jídlo a přístřeší, ale zároveň musel uznat, že jim přálo štěstí.

Jaro přinese půdě znovuzrození, léto teplé, příznivé počasí a podzim snad bohatou úrodu. Je však životně důležité, aby teď oseli co nejvíce polí, ulovili co nejvíc zvěře a udělali si zásobu potravin i paliva na příští zimu. Štěstí člověka, jak Ewan velmi dobře věděl, netrvá věčně.

Zaslechl zvuk blížících se kroků, ale nenamáhal se otevřít oči. Na vlastní půdě byl v bezpečí, zvláště v takové blízkosti hradu. Moje půda. Zvyknu si vůbec někdy o ní tak hovořit?

„Dnes ráno jsem slyšela v kuchyni hovořit Margaret a Colleen,“ ozval se ženský hlas. „Říkaly, že sníh začíná tát a kněz by měl přijet dříve než obvykle, nejspíš už za pár týdnů.“

Ewan se s ironickým úsměvem otočil k matce. „Máš naléhavou potřebu obdržet rozhřešení za své hříchy, matko?“

Lady Moira se klidně nadechla. Drsnou zimu zvládla dobře, neztratila nic ze své síly nebo břitkosti. „Dobře víš, že nepovažuji duchovenstvo za příliš užitečné. Měla jsem na myslí tvoje skutky.“

Ewan vrhl na matku nechápavý pohled. „Já nepotřebuji zpovědníka nebo kněze.“

„Ani jsem si nemyslela, že bys potřeboval.“ Moira uhnula pohledem a zadívala se na rašící trávu. „Ale měl bys uvažovat o sňatku, Ewane, a složit manželský slib, až kněz přijede. Možná potrvá celý rok, než se zas objeví. Jestli budeš čekat moc dlouho, všechny řádné ženy už budou zadané.“

„Všechny?“ prohodil Ewan se škádlivým úsměvem, ale lady Moiru to nepobavilo. Svraštila čelo a vráska, která na čele byla, co si pamatoval, se ještě prohloubila.

„Můžeš si dělat legraci z mé upřímně míněné rady, jak chceš, ale já své tvrzení neodvolám. Potřebuješ dědice, aby nesl dál tvůj odkaz, to znamená, že především musíš mít manželku.“

Přestože se tomu Ewan snažil zabránit, ucítil, že se mu rozbušilo srdce. Dost ho popuzovalo, že ho matka poučovala; a ještě horší na tom bylo, že měla pravdu. Skutečně potřeboval manželku, a nejen proto, aby rodila děti.

Ode dne, kdy přijel do hradu, dřel spolu se svými muži od svítání do soumraku, opravoval hrad, pracoval na obraně území a na zajištění živobytí vesničanů. Každý večer pak vyčerpaný padl do studeného, osamělého lože a přemítal, proč mu pocit úspěchu a hrdost na splněný úkol nestačí. Znamenalo by to všechno víc, kdyby měl někoho, kdo by jeho úsilí ocenil, komu by byl jeho úspěch ku prospěchu, s kým by se dělil o své štěstí?

Vypadalo to jako směšná úvaha, ale o samotě ve tmě uznával, že právě to je to, co potřebuje, co chce. Družku, která by večer seděla po jeho boku před krbem a s obdivným leskem v očích poslouchala jeho vyprávění. Přičinlivou dívku, jež by s ním sdílela lože a smála se jeho žertům. Laskavou ženu, která by mu sdělovala své názory, kdyby ji o to požádal, a držela jazyk na uzdě, kdyby bylo třeba. Která by mu plodila děti a s láskou a něhou o něho pečovala.

Stručně řečeno, chtěl ženu, která by s ním žila.

Ewan potřásl hlavou a málem se rozesmál. Třebaže byl dost starý, aby si zval do postele ženy, vyhýbal se milostným pletkám a závazkům. Ale teď se zdálo, že nemyslí téměř na nic jiného. Život v míru asi zamlžuje muži mozek, pomyslel si.

„Žena by se hodila,“ řekl opatrně. „Ale takové rozhodnutí neudělám ve spěchu a není to závazek, který budu brát na lehkou váhu.“

Matka souhlasně přikývla. „Nechci, aby se můj syn choval ke své ženě neuctivě. Mimochodem, také proto jsem ti radila, abys přikázal svým mužům, ať násilím neberou ženy z vesnice do svých postelí.“

„Takový příkaz urychlil několik nabídek k sňatku.“

„Ano, proto na tebe naléhám, aby sis vybral,“ prohlásila lady Moira. „Kromě toho – hrad potřebuje ženu, která by ho řádně spravovala.“

Ewana její tvrzení překvapilo, protože se zdálo, že matku vedení jeho domácnosti těší. Po letech, kdy se k ní lidé chovali jako k zostuzené, padlé ženě, se teď lady Moiře dostávalo náležité úcty a on si myslel, že si svou roli užívá. Jak by se cítila, kdyby ji nahradila mladší žena?

„Já si na tvoji práci nestěžuji,“ řekl Ewan.

„Zasloužím si odpočinek,“ odsekla matka „Tvoji domácnost by měla vést a o potřeby lidí by se měla starat tvoje manželka, a ne matka.“

Ewan věděl, že by ji neměl pobízet k dalším podobným radám, přesto se však neovládl a řekl: „Předpokládám, že už jsi rozhodla, s kterou ženou bych se měl oženit.“

Moira se rozzářila. „Ve vsi je spousta vhodných žen, ale všimla jsem si, že Margaret po tobě často pokukuje.“

Ewan potřásl hlavou. „Margaret pokukuje po všech mužích.“

Moira pokrčila rameny. „Ano, napadlo mě, že je dost troufalá. A co Deirdre? Nebojí se těžké práce a zdá se, že mezi ostatními ženami má hlavní slovo.“

„Deirdre je hezké děvče, ale jistě sis všimla, že od ní nemůže odtrhnout zrak Alec, sotva se ocitne nablízku.“

Moira odmítavě mávla rukou. „Na tom nezáleží. Ty jsi tady pánem, vůdcem všech, kdo zde žijí. Jestli ji chceš, pak by sis ji měl vzít. Vsadím se, že by se jí víc líbilo stát se tvou manželkou než Alekovou.“

Ewan trhl hlavou. „Vážím si Aleka tak, že bych mu nemohl před nosem sebrat něco, po čem touží. Především proto, že Deirdre pro mě nic neznamená, zatímco on znamená hodně.“

Ewan zaslechl, jak si povzdechla. „Když ti Deirdre není dost dobrá, tak kdo?“ zeptala se.

Ewan potlačil chuť obrátit se a rázným krokem se vzdálit. Matce není nic do toho, s kým se ožení a kdy, ale musel by být slepý zabedněnec, aby si nevšiml pevného odhodlání svítícího v matčiných očích. Názor Moiry Gilroyové není možné nebrat v úvahu; bylo mu jasné, že věc chce vyřešit tady a teď.

„Hodlám se vydat na jih a najít si nevěstu tam.“

Lady Moira zavrtěla hlavou. „Pro vesnické děvče bude těžké, aby ji zde přijali. Mnohé nebudou chtít opustit své rodiny, i když je budeš vábit kdovíjak sladkými řečmi.“

„Lichotí mi, jak důvěřuješ mým schopnostem okouzlovat ženy. Máš pravdu, chci hledat ženu, co počítá s tím, že bude muset opustit svůj domov.“

Prohlubující se vráska na matčině čele nutila Ewana rozvést svůj plán – i když před chvílí doufal, že se tomu vyhne. „Chci se oženit s ženou, která byla vychována jako dáma.“

„Taková tě nebude chtít.“

Ewan na ni rozmrzele pohlédl. Upřímně řečeno, copak od ní mohl očekávat něco jiného než kritiku? „Válka zčásti narušila rozhraní mezi vrstvami lidí. Jsem rytíř, král mě obdařil svou důvěrou a jsem docela zámožný.“

„Především jsi bastard a budeš jím nadosmrti. Žádný náčelník nebo majitel panství ti nenabídne nic jiného než nějakou chuděru, neschopnou nebo necudnou ženu ze své rodiny, takovou, kterou nikdo nechce.“

Přestože to Ewan toužil popřít, na matčiných krutých slovech něco bylo. A přece odmítal uvěřit, že je situace tak zlá. Stál v údolí, rozhlížel se po území, jež mu teď patřilo, a znovu si připomněl rozhodnutí získat vše, po čem toužil, vše, o čem se opovážil snít.

Včetně urozené manželky.

Na koni k němu přijížděl Alec. Ewan postřehl, že přitáhl otěže a zpomalil, sotva zahlédl lady Moiru. Jeho matka si musela všimnout, že se Alec blíží, protože opovržlivě zafuněla a začala se vzdalovat.

Po několika krocích se však zastavila a obrátila se zpátky k Ewanovi. „Jsem kvůli tomu tak zoufalá, že jsem dokonce uvažovala, že požádám Aleka, aby ti natloukl do hlavy rozum, ale vím, že bych se zbytečně namáhala. On jenom papouškuje tvoje mínění a vlastní názor nevyjádří.“

„Možná že v tomto případě se naše názory shodují,“ odpověděl Ewan.

Lady Moira zafuněla ještě hlasitěji, pak se opět otočila a odcházela. Alec, na tváři zmatený výraz, sesedl z koně a přistoupil k Ewanovi.

„Myslím, že mě tvoje matka právě urazila,“ řekl. „Už zase.“

„Nevšímej si toho.“ Ewan sebral ze země placatý kámen a mrštil jím do vody. „Matka se mnou debatovala o mé budoucí manželce.“

„To, jak se mračila, ovšem naznačuje, že jste nevedli příjemnou debatu.“

„Debata s ní není nikdy příjemná.“ Ewan sebral další kámen a vyhodil ho do vzduchu. „Musím se oženit s ženou, která má pořádné věno. Potřebujeme osivo, obilí, dobytek a peníze, abychom přežili další zimu.“

„Ano. Ale musí to všechno přinést tvoje nevěsta?“

„Kdo jiný?“

„Mohl bys požádat hraběte, aby ti půjčil,“ navrhl Alec.

Ewan se při zmínce o svém starším nevlastním bratrovi zamračil. „Radši bych spolkl svůj meč, než abych se vydal do Kirklandu žádat o pomoc,“ prohlásil rezolutně.

„No, jen se neostýchej. Pověz mi, co si opravdu myslíš o mém návrhu.“

Ewan se uznale zasmál. „Není jiná možnost, Aleku. Dlouho a usilovně jsem o tom přemýšlel a vím, co je třeba udělat. Musím si najít bohatou nevěstu a není pro mě důležité, jestli nebude dost krásná na pohled a svůdná v posteli. Doprovodíš mě na mé výpravě?“

„Doprovodím. Nemůžu zmeškat šanci vidět, jak ze sebe děláš pitomce kvůli nějaké ženské. Kdy vyrazíme?“

Pod mohutným trámovím velké síně McKennů zvonil hlahol dětského smíchu a odrážel se od kamenných stěn. Šestiletý Malcolm McKenna, zemanův nejstarší syn a uznávaný vůdce svých sourozenců, tiskl mladšího bratra a sestru za sukně své tety. Grace se na trojici usmála a ochotně se postavila, jak bylo třeba, aby ze sebe udělala štít.

„Nikdy nás nenajdeš, mocný draku,“ zvolal odvážně Malcolm, pak se bez úspěchu pokusil utišit nervózní chichotání své sestry.

Mocný drak – sir Brian McKenna, náčelník klanu, pán tohoto území a otec rozdivočelých dětí – se přikrčil a děsivě zavyl: „Přede mnou se neskryjete! Přijdu si pro vás a běda prvnímu z vás, kdo se mi dostane do spárů!“

Následovalo další nervózní zahihňání, když Brian začal dusat po velké síni a pomalu ji obcházet směrem ke Grace. Cítila, jak ji vzadu za sukni tahají drobné pěstičky, když se zlý drak čím dál víc přibližoval.

Drak vycenil zuby a hrozivě zařval. Děti uslyšely ostrý křik, odtrhly se od Graciny sukně a rozutekly se třemi různými směry. Brian mrkl na Grace, vztáhl ruku a podařilo se mu chytit svoji dceru. Katherine pronikavě zaječela a Brian vzápětí zařval ještě hlasitěji, čímž přiměl děvčátko k dalšímu vzrušenému vypísknutí.

Sotva ji chytil, přiběhli oba bratři a také dva hradní psi a pustili se do šarvátky. Malcolm skočil drakovi na záda, zatímco James mu pevně objal nohu a zavěsil se na ni, i když ji drak zvedl a začal jí kývat. Jeden pes začal štěkat, druhý výt a všechny tři děti výskaly. Rámus byl tak silný, že několik služebníků v síni si zacpalo uši.

Vypukla opravdová mela. A Grace si ohromně užívala každý okamžik.

Hra pokračovala. Brian pustil svou kořist a děti se utíkaly schovat, úpěnlivě prosily Grace, aby je zachránila. Ta jim s úsměvem ukázala nejlepší místa k úkrytu, potom se postavila před svého bratra a naoko se ho snažila co nejdéle zdržet. On ji však obratně obešel a brzy měl zase všechny tři své potomky na sobě. Viseli na něm a hrad opět naplnil jejich smích a hlahol.

„Briane McKenno, přišel jsi i o to málo rozumu, co ti náš dobrý Pán nadělil?“ zeptala se lady Aileen, když s vystupujícím břichem kolébavě vstoupila do velké síně. „Myslela jsem, že jsi se svými muži na kolbišti, ale místo toho tě vidím, jak pobíháš po síni jako tajtrlík a děsíš děti, až takhle divočí. Ptám se tě, jak je chceš uklidnit, aby si šly odpoledne zdřímnout?“

„Unavím je hrou tak, že hned usnou,“ odpověděl Brian.

„Já už jsem moc velký na to, abych po obědě spal,“ prohlásil Malcolm a vystrčil hlavu zpod otcova ramene.

„Já taky,“ pípl James.

„Pozor na jazyk, když mluvíte se svou matkou, hoši,“ napomínal je Brian a hlas se mu zachvíval potlačovaným smíchem.

Aileen McKennová, ruce v bok, rozhořčeně se zadívala na manžela a na děti. „Tak dobře, uvidíme, jak to bude zábavné, až začnou kňourat u večeře a uprostřed noci přiběhnou k nám do postele, protože je ve spánku budou děsit divoké sny o dracích.“

Brian zvážněl. Shodil ze zad Malcolma, potom odmotal ze sebe Jamesovy nohy a opatrně postavil na zem Katherine. Seřadil děti podle velikosti a zadíval se na ně. „Dnes neuslyším žádný pláč a nikoho nebudou děsit noční můry. Rozumíte?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevěsta skotského válečníka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.