Adrienne Basso

HOW TO BE A SCOTTISH MISTRESS

Copyright © Adrienne Basso, 2013

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-302-4

Mé agentce Pam Hopkinsové

Srdečně děkuji za tvoje povzbuzení,
porozumění a podporu.

Je skutečně velkou ctí pracovat
s nejlepší osobností v oboru – více let,
než kterákoli z nás kdy přizná.

1. kapitola

Severní Anglie, červen 1306

„Obávám se, že do večera začne pršet,“ oznámil vážně lord Henry Libourg, baron z Arundelu, sotva zpomalil cválajícího koně a dostal se blíž k manželce, aby ho v dunění kopyt slyšela. „Uprostřed nádvoří budeme mít samé bláto, ale zasetým plodinám to prospěje.“

„Pršet? Ty ses snad pominul, můj pane.“ Lady Fiona srovnala krok své klisny s krokem manželova oře a vrhla na něho skeptický pohled. „Na obloze není skoro ani mráček, který by pokazil krásu slunného dne.“

„Bude pršet, má paní,“ prohlásil Henry sebejistě. „Cítím to v kostech.“

Plácl se rukou do stehna a pak se ušklíbl. Fiona zvedla tvář k jasné obloze a zavrtěla hlavou. Ve chvílích, jako byla tato, se výrazně projevoval téměř pětadvacetiletý věkový rozdíl mezi nimi. Pouze starý člověk hovoří o bolavých kloubech, když se blíží déšť nebo sníh.

Sotva Fioně ta nevlídná myšlenka bleskla hlavou, umlčela ji. Henry byl dobrý manžel – v mnoha směrech blízký jejímu srdci. Poslali ji do jeho sídla jako velmi mladou dívku už ve věku dvanácti let, aby sloužila jeho manželce a učila se způsobům pravé dámy. Když ta dobrá žena o pět let později při porodu zemřela, Henry Fionu překvapil tím, že ji požádal, aby se stala jeho ženou a matkou malého synka.

Fioně, narozené v rodině nižší šlechty, která ženám nemohla zajistit mnoho blahobytu, se ulevilo, když její otec se sňatkem souhlasil. Těšilo ji, že může zůstat na prvním místě, které skutečně považovala za svůj domov.

Věděla, že mnozí nemohli pochopit, proč se dychtivě provdala za muže nepříliš bohatého a mnohem staršího než ona, ale jako baronesa z Arundelu získala Fiona postavení, které ji naplňovalo sebedůvěrou a hrdostí. Uvědomovala si, že jejich manželství, třebaže láskyplné, nikdy nebude manželstvím s vášní. A přece Henryho milovala způsobem, který zdaleka přesahoval smysl pro povinnost.

V podstatě to byl dobrý život.

Fiona stočila zrak od sluneční záře probleskující mezi listovím a zadívala se na stromy kolem sebe. Konečně přišlo léto, ale většinu půdy v lese dosud pokrýval vysoký koberec spadlého hnědého listí a mísil se se svěží zelení čerstvě rašících keřů a kapradin.

„Podívej se, Henry, tamhle kvete řimbaba,“ oznámila Fiona. „Prosím, mohli bychom zastavit, ať si jich můžu pár natrhat? Dva kuchtíci dostali nepříjemnou vyrážku. Velice je trápí a moje obvyklé masti nezabírají. Věřím, že když do nich přidám řimbabu, budou účinnější.“

Dychtivá Fiona prudkým pohybem přitáhla otěže. Jejímu koni se to nelíbilo a vzepjal se.

„Buď opatrná, nechceš přece spadnout na tvrdou zem,“ napomenul ji Henry. Baron s obdivuhodnou obratností vztáhl silnou paži, aby manželce pomohl udržet se v sedle.

Fiona se na něho vděčně usmála a stehny pevněji sevřela koňské boky. Byla zdatná jezdkyně, třebaže ne zvlášť zkušená. Naštěstí měla nablízku Henryho, který dohlížel na její bezpečí.

Jakmile se její kůň uklidnil, baron se rozpačitě zadíval na jemné bílé květy, na něž ukazovala. „Řimbaba? Víš to jistě? Mně se zdá, že vypadá jako obyčejná kopretina.“

Fiona se usmála. Henry byl velmi inteligentní a zkušený muž, ale v léčivých rostlinách se ani trochu nevyznal. „Připouštím, že je jí trochu podobná – má žlutý střed a bílé okvětní lístky tak jako ona – ale věř mi, pane, opravdu to není kopretina.“

„Věřím ti, Fiono. Jenom si nejsem jistý, jestli je rozumné odkládat návrat domů. Byli jsme venku skoro celé odpoledne a oba máme před sebou povinnosti. Jestli budu moct postrádat nějaké muže, mohla bys sem zajet zítra a natrhat si, co potřebuješ.“

„To nejsou jen květiny, Henry, je to léčivo. A věř mi, potřebuji je tak naléhavě, protože se bojím, že by zítra mohlo být pozdě. Čím dříve vyzkouším novou mast, tím dříve se chlapcům uleví.“

Henry rezignovaně zamručel. „Přisámbůh, Fiono, jsi jediná žena v celé Anglii, která dělá takový povyk kvůli služebnictvu v kuchyni.“

Fiona, potěšená vítězstvím, se sladce usmála. „Jsi jediný, kdo mě naučil starat se tak svědomitě o naše lidi, dobrý pane. Teď pojď, zdá se, že jich bude dost, abychom naplnili můj i tvůj sedlový vak.“

Baron sklouzl z koně, potom chytil manželku kolem pasu, aby jí pomohl sesednout. Sotva ji opatrně postavil na zem, jejich oči se na okamžik setkaly. Fiona se impulzivně naklonila a žertovně políbila Henryho na nos.

„Nestydatá holka,“ zabručel Henry s předstíranou rozmrzelostí.

Fioně zazurčel v hrdle veselý smích. Zvuk se rozšířil do lesa a vyplašil hejno kosů na větvích nedalekého stromu.

„Počkej tady,“ vyzval Fionu Henry a předal jí otěže obou koní.

Fiona přikývla a trpělivě čekala. Přestože se pohybovali po vlastním území, bylo moudré dbát na obezřetnost, zvláště v těchto nejistých dobách.

Dívala se, jak baron pomalu kráčí k trsům řimbaby a bystrým pohledem přejíždí prostor sem a tam. Koně, rozmrzelí, že byli nuceni zastavit, popošli o pár kroků dál a sklonili hlavy, aby se napili z velké louže na okraji lesa. Fiona jim to dovolila a uvázala jejich otěže k nejbližšímu kmeni. Pak se otočila k Henrymu zády a dychtivě čekala, až bude moct začít trhat květy.

Konečně na ni kývl a ona se rozběhla vpřed. Napadlo ji, že dobře udělala, když si na cestu obula nové vysoké kožené boty. Půda tu byla vlhká a měkká, na některých místech se do ní bořila skoro po kotníky.

„Asi po tobě nemůžu chtít, aby sis pospíšila,“ zamumlal Henry, jakmile kolem něho proběhla k prvnímu trsu květin.

„Vynasnažím se,“ odpověděla Fiona. „Ale natrhat potřebné množství chce čas.“

Přestože se její manžel tvářil kysele, Fiona v jeho hlase zaslechla nádech pýchy. Nikdy se nevyhýbala tvrdé práci a upřímně se zajímala o každého, kdo žil v sídle, ať to byl rolník, sluha nebo rytíř. A nebylo žádným tajemstvím, že ji pro její obětavost všichni milovali.

Fiona, rozhodnutá nestrávit sběrem ani o minutu déle, než je třeba, klesla na kolena a zadívala se na květy před sebou. Začala trhat květiny rostoucí nejblíže dubu a obratně ulamovala stonky těsně u země. Neutrhla každou rostlinu, dbala na to, aby část zůstala a mohla se dál množit.

Věděla, že při tak velkém počtu vojáků, služebníků a dalších obyvatel závisejících na její péči je důležité mít v hradní spižírně zásobu drahocenných lektvarů, vždy připravených k léčbě neduhů.

Po kolenou obešla kmen stromu, aby natrhala další byliny. Přitom, jak je trhala, se jí však zmocnil divný pocit, že něco není v pořádku. Kolem ní bylo ticho, až příliš velké ticho. Pootočila hlavu, aby viděla na Henryho, který zůstal několik yardů za ní.

Stál tam s taseným mečem, zaujímal ostražitý, ale uvolněný postoj. Fiona si pomyslela, že se jí asi něco zdálo, a opět se začala věnovat sběru řimbaby. Natáhla ruku, utrhla pár zbývajících rostlin, ale vzápětí se zpoza kmene vymrštila mužská ruka a pevně jí sevřela zápěstí.

Fiona strnula tak, že ani nedokázala vykřiknout. Ruka jí sevřela zápěstí ještě rozhodněji a Fionu rozbolela celá paže, ale silnější než bolest byl strach a zděšení. Zvedla hlavu a před sebou spatřila oči nelítostného bojovníka. Rytíř, usoudila podle ustrojení, a ne takový, který se potřebuje uchylovat ke krádežím, protože látka jeho oděvu byla velmi kvalitní.

Měl široká ramena a hluboké modré oči lemované tmavými řasami. Přestože se k ní skláněl, poznala, že je vysoký a svalnatý, má výrazný, rovný nos a smyslná ústa. Jeho tmavé, husté vlnité vlasy byly delší, než se obvykle nosilo – sahaly mu až po bradu. Přes jeho levý spánek se táhla tenká jizva, jež končila u koutku oka. Jistě památka na dávnou bitvu.

Několikadenní strniště pokrývající výraznou bradu dodávalo násilníkovi poněkud hrozivé vzezření, ale především z něho vyzařovala síla a autorita. Fionu napadlo, že kdyby nebyla v tak děsivé situaci, považovala by tohoto muže za pohledného.

Kdo to je a proč se skrývá na jejich území? Fiona věděla, že na otázky teď není čas. Musí mu uniknout. Ihned! Přestože pořád klečela, pokusila se mu vytrhnout. Marně, protože byl velmi rychlý a mnohem silnější než ona. Jediným rázným pohybem ji vytáhl vzhůru a přesunul k sobě za strom.

Při tak neurvalém zacházení vytryskly Fioně slzy, ale mnohem hůř na ni zapůsobila jeho tiše zašeptaná slova.

„Buď zticha, nebo tvého muže rovnou zapíchneme.“

Ocelově modré oči uchvatitele hovořily stejně jasně jako jeho slova. Byly chladné, nepřístupné, pronikavé. Fioniným útlým tělem zalomcoval prudký nápor strachu, protože si uvědomila, že je schopný bez váhání zabít.

V řadě stromů před ní zapraskala větev. Zachvátila ji panika, neboť zpozorovala, že se mezi mohutnými duby ukrývá dalších pět mužů. Dobrotivý Bože!

Škubla sebou, aby se násilníkovi vyprostila, on však její pohyb očekával a znehybnil ji ještě bolestnějším ocelovým sevřením. Fiona přidušeně zaúpěla, jakmile její tělo narazilo na jeho pevnou hruď. Bleskurychle vymrštil paži, objal ji kolem pasu jako svěrák a přitiskl jí obě paže k tělu. Vzápětí jí druhou rukou zakryl ústa.

„Fiono!“ zavolal na ni Henry. „Kde jsi?“

Její strach vzrůstal, srdce v hrudi bušilo čím dál prudčeji, když zaslechla, že se její manžel vydal k nim. Bože, smiluj se, vždyť ho zabije! Musím ho varovat! S novým přívalem energie se opět pokusila osvobodit: kopala, zmítala se, zběsile škubala hlavou, znovu a znovu jí narážela do mužovy hrudi. Bezvýsledně. Stál, ani se nepohnul, jako by byl z kamene, a jeho mohutné, svalnaté paže ji držely, jako by nebyla víc než otravný hmyz.

Přesto Fiona nepřestávala bojovat – nechtěla se tak lehce vzdát. Jak pohazovala hlavou, podařilo se jí uchopit do zubů okraj ruky svého věznitele. Sebrala všechnu sílu a kousla do ní. Jednou, podruhé, potřetí.

Na jazyku ucítila vlhkou, štiplavou chuť kožené rukavice, ale nedbala na to a pokračovala v útoku, kousala a tahala, jako když lovecký pes chytá králíka. Na okamžik se jí zdálo, že se blíží vítězství, neboť zaslechla, jak muž tlumeně zamručel. Ale navzdory bolesti, již mu působila, jeho stisk nepolevil, ba naopak zesílil.

Fiona bezmocně sledovala, jak Henry míří do léčky. Podařilo se jí vypravit přidušený výkřik bolesti, jakmile se z úkrytu vynořil jeden z lapků, zvedl meč a zaútočil jím na hlavu jejího manžela. Henry rychle zareagoval, širokým obloukem švihl zbraní a podařilo se mu smrtící ránu odrazit. Uskočil stranou, aby se vyhnul dalšímu úderu, a pak sám zasadil několik krátkých, těžkých ran.

Přitom se mu podařilo zahnat útočníka ke kmeni stromu. Fiona pozorovala manželův boj s mnohem mladším a urostlejším mužem a modlila se za zázrak.

Prudké nárazy oceli na ocel byly čím dál rychlejší, ostrý třesk se rozléhal v okolním lese. Fiona viděla, jak se Henrymu napínají svaly v zatím vyrovnaném souboji, jistě díky nesčetným hodinám, které se svými muži trávil na cvičišti. Ale zároveň poznávala, že jejího muže začíná zmáhat únava. Bylo jasné, že se vytrvalostí nemůže měřit s mužem o polovinu mladším a o hlavu vyšším.

Henryho však nebylo snadné porazit. Zasadil ránu do horní části paže svého protivníka, až vytryskla krev. Překvapený zbojník se zapotácel a padl k zemi. Fionina radost z manželova vítězství však netrvala dlouho, protože do potyčky se rázem vrhli další dva muži.

Zakrátko jeden z nich zasáhl Henryho tvrdou ranou a vyrazil mu dech. Fiona vykřikla, jakmile se její muž svalil na zem, a ani si neuvědomila, že jí její uchvatitel už nezacpává ústa.

„Prosím ne,“ vyhrkla Fiona ostrým hlasem plným emocí. Při pohledu na meč hrozivě se tisknoucí k hrdlu jejího manžela jí poskočilo srdce. Instinktivně se pokusila vyrazit kupředu, ale zabránila jí v tom jakási ochromující síla.

„Počkej! To je Arundel. Nech ho být!“ zazněl zvučný hlas jejího únosce a ostatní muži okamžitě poslechli. Pohlédli na sebe a Fiona s úžasem sledovala, jak Henrymu pomáhá na nohy první protivník, muž, jehož zranil.

„Pusť moji ženu.“ Přestože Henryho hlas zněl ochraptěle, čišela z něho nezpochybnitelná autorita.

Ohromená Fiona ucítila, že už ji mužovy paže nesvírají. Ze všech sil se snažila ovládnout třas a nejistým krokem zamířila k manželovi.

Zbojník, který ji ještě před okamžikem pevně držel, se zdvořile uklonil. Pak pokorně řekl: „Barone, odpusť mi prosím nevlídné přivítání. Ale neuvědomil jsem si, kdo jsi, dokud tě nenapadli moji muži.“

„Kirklande…,“ zavrčel pobouřeně Henry a rychle si začal oprašovat špínu a listí z oděvu. „Přisámbůh, za to bych tě měl pořádně nakopat,“ zvolal.

„To by bylo pochopitelné, avšak dost nerozumné.“ Fionin uchvatitel postoupil o krok vpřed a jeho muži také, aby za ním utvořili ochranný půlkruh.

Zmalátnělá Fiona konečně vydechla úlevou. Kdo je ten divoký cizinec? Henry ho znal, ale zřejmě to nebyl jeho přítel. Přestože všichni ostatní muži sklonili zbraně, nebylo pochyb, že by se jejich velitel neváhal pustit do boje, kdyby ho někdo vyprovokoval. Nebo urazil.

Fiona potlačila novou obavu, jež jí začala klíčit v mysli, protože věděla, že by bylo neuvážené dramatizovat už tak nejasnou situaci.

„Jsi na mé půdě,“ oznámil rázně Henry. „Z toho ti mohlo být jasné, o koho jde, a neměl ses pouštět do útoku.“

„Neútočili jsme, my jsme tě překvapili.“ Kirklandovy rty se zkřivily do mírného úsměšku, ale tvrdý lesk v jeho očích vůbec nepůsobil vesele.

Henry odfrkl. „Vyděsil jsi moji ženu,“ prohlásil a Fiona málem zaúpěla. Proč ho nenechá být? Mají proti sobě přesilu, jsou slabí a zranitelní. Copak nevidí nebezpečí? „Ublížil ti, Fiono?“ zeptal se Henry.

Všechny oči se stočily k ní. Nebylo by uvážené přiznat pravdu, a tak Fiona raději zvedla bradu a usmála se. „Jsem v pořádku,“ zalhala a snažila se nevnímat bolest v zápěstí.

„Obávám se, že jsem se k tobě choval poněkud neurvale, lady Fiono. S urozenou ženou tak obvykle nejednám.“

Ta slova pronesl muž s nádechem pýchy a doprovodil je uctivou poklonou, ale výraz jeho tváře zůstával stoicky klidný a neproniknutelný. Fiona cítila, že jí rudnou tváře a v duchu proklínala svůj bystrý zrak. Kdyby z cesty nezahlédla kvetoucí řimbabu, nezastavili by a nedostali se do této šlamastyky.

„Proč se potloukáš v mých lesích?“ zeptal se Henry. „My nemáme ve zvyku takovým způsobem navazovat kontakt.“

„Museli jsme zajet dál na jih, než jsme chtěli, abychom se vyhnuli jisté nepříjemné záležitosti v Methvenu. Můžu tě ujistit, že se tu dlouho nezdržíme. Jen až budeme vědět, že je bezpečné vrátit se domů.“

Henry na něho překvapeně pohlédl. „Tys bojoval v Methvenu?“

„Ano,“ přisvědčil s úšklebkem Kirkland. „Jsem na své muže hrdý.“

„Byli jsme poraženi,“ řekl trpce jeden z jeho druhů.

„Oklamali nás,“ dodal vášnivě další a odplivl si. „Angličané odmítli čestnou výzvu, abychom se střetli, a místo toho se zachovali jako zbabělci, napadli náš tábor, zaútočili před úsvitem a pozabíjeli nás, zatímco jsme spali.“

Henry nakrčil obočí. „Nad nikým se neslitovali?“

„Ne,“ odpověděl hrabě suše. „Většina těch, kdo uprchli, se vydala na Vysočinu. Ale já se musím vrátit domů, bránit svou půdu a chránit své lidi.“

Henry si zamyšleně pohladil bradu. „Takže ses konečně rozhodl slíbit oddanost Bruceovi? To je riskantní.“

Hrabě pokrčil rameny. „Přílišná opatrnost nás držela pod nadvládou Angličanů až moc dlouho. Možná ne vždy souhlasím s jeho metodami, ale věřím, že Bruce je nejlepší šance, jak může Skotsko získat svobodu. Přinejmenším si zasloužíme mít vlastního krále.“

Fionu překvapilo, že zahlédla v manželových očích záblesk pochopení. Bylo velmi dobře známo, že král Eduard je odhodlaný ovládnout Skotsko a očekává, že mu Skotové složí slib oddanosti. Fiona, jako věrná poddaná krále, vždycky věřila, že Henry jeho plány podporuje.

„Všichni tvoji krajané nejsou toho názoru, že Bruce je člověk, který by měl nosit skotskou korunu,“ řekl Henry. „Slyšel jsem, že MacNabové a MacDougallové bojovali v Methvenu na straně Angličanů – proti králi Robertovi.“

„To je pravda.“ Hrabě znovu pokrčil rameny a svraštil čelo. „Vedl je sám John MacDougall z Lornu. Žene ho touha po pomstě a chce jí dosáhnout. V celé zemi nepotkáš hrozivějšího nepřítele.“

Henry zafuněl. „Bezbožná vražda něčího synovce na hřbitově by k tomu přiměla každého.“

Fiona se pokřižovala. Dobře si pamatovala, co slyšela o tomto hrozném činu proti člověku i Bohu. Robert Bruce byl jedním z uchazečů o skotskou korunu. Svého hlavního rivala, Johna „Rudého“ Comyna, se zbavil tak, že ho pozval na schůzku v kostele a pak ho zavraždil.

Tento barbarský čin upevnil Fionin názor shodný s přesvědčením většiny Angličanů o svých severních sousedech – že přes všechna vyznání víry jsou Skotové neznabozi. A přesto se Henry s jedním z nich spřátelil?

„Bruce měl oprávněný důvod zbavit se ho,“ namítl hrabě. „On a Comyn podepsali dohodu, že se klany spojí a získají nezávislost. Aby si Comyn zajistil korunu pro sebe, považoval za vhodné dát kopii této smlouvy anglickému králi. Což byla jasná vlastizrada.“

„Možná,“ připustil Henry, i když se tvářil skepticky. „Ale teď je to Bruce a jeho stoupenci, kdo jsou považováni za zrádce, jakmile byli poraženi v boji. Přesto věřím, že všichni si musí v životě zvolit vlastní cestu, přestože je záhodno, aby si pamatovali, že v tom dalším se budou odpovídat Bohu.“

„Moje svědomí je čisté,“ řekl stroze Kirkland a v hlase se mu zachvíval ostrý nádech.

Henry mlčel a prohlížel si ho. Po chvíli promluvil. „Co ode mě chceš?“

„Bezpečný úkryt v tvých lesích na několik dní – možná na týden.“

Henry přikývl a Fioně přeběhl po zádech mráz. Poskytnout hledanému muži útočiště na jejich území? Copak zešílel? Kdyby se na to přišlo, takové jednání by jistě přivolalo na všechny králův hněv.

„Henry, nemůžeme přece…“

„Mlč, Fiono.“

Jeho tvrdý tón ji zabolel, ale uposlechla bez námitek, protože si myslela, že musí důvěřovat Henryho úsudku. Je moudrý, světaznalý a starostlivý a dělá to, co je nejlepší.

Fiona vzala manžela za ruku a pevně ji stiskla. Bezvýhradně mu věřila. Ale když se zadívala na široká, mohutná ramena, ostrý pohled a kamenný výraz Skota, který do jejich životů vnesl chaos, uvědomila si, proč se tolik bojí.

Pravda, její oddanost a důvěra k manželovi byla neotřesitelná. Ale názor na tohoto skotského neznaboha byl úplně něco jiného.

Gavin McLendon, hrabě z Kirklandu, se snažil nevnímat škálu emocí, jež se vystřídaly na tváři lady Fiony, když si uvědomila, že její manžel jim chce pomoct. Mohl by přísahat, že skoro slyšel prudké námitky, které měla na jazyku, ale jaksi se jí podařilo spolknout je a mlčet. Gavin nemohl neobdivovat její sebeovládání.

Nejasně si vybavil, že slyšel, že baronova druhá manželka je mnohem mladší než on, ale přece jen nečekal, že bude tak hezká. Dokonce krásná.

Měla vnadnou postavu s bujnými ňadry a dokonale tvarovanými boky a andělskou tvář, která se zdála být vytesána z mramoru. Byla prostovlasá a medově plavý cop jí spadal po zádech až nad hýždě. Dodávalo jí to dívčí, nevinný vzhled; u vdané ženy něco nebývalého. Její oči měly nezvyklý zářivý odstín zeleně a sršely inteligencí – kterou u ženského pokolení nevídal příliš často. Jeho manželka, třebaže nebyla hloupá, by nikdy nepochopila složitost této situace.

A i kdyby jakýmsi zázrakem pochopila, nikdy by nedokázala být tak klidná. Nebo vstřícná.

„Kolik mužů tu s tebou je?“ zeptal se Henry.

„Dvacet pět. Většina je však zraněná,“ odpověděl bez váhání Gavin, ale vzápětí proklel svůj upřímný jazyk. Byl už skoro dva týdny na útěku, a tak ho začínalo zmáhat vyčerpání. Třebaže se s baronem znal dlouhá léta, věděl, že není moudré být moc důvěřivý.

Napětí na malé pasece začalo sílit. Gavin si všiml, že se jeho muži pokradmu dívají jeden na druhého a pomalu spouštějí ruce ke zbraním u boků. Koutkem oka postřehl, že lady Fiona vrhla na manžela pohled plný úzkosti.

„Udělám, co ode mě žádáš,“ prohlásil baron. „A poskytnu tvým mužům lékařskou pomoc, jakou budu moct. Ale na oplátku od tebe také něco chci.“

Gavin potlačil kletbu. Nepředpokládal, že pomoc získá zadarmo, jenže právě teď nemohl nabídnout téměř nic. „Ano. Vyslov svou cenu.“

„Než skončí léto, chci, abys vtrhl do mé vesnice a ukradl tam dobytek.“

Gavin poprvé za řadu dní ucítil, že se mu ústa roztahují do úsměvu. „Vezmu si třeba celé stádo, jestli chceš.“

„Jsi velmi ochotný, můj pane. A nezapomeň sebrat nějaké zrní,“ dodal Henry a jeho širokou tvář také rozjasnil úsměv. „Ale očekávám, že vše okamžitě navrátíš a pole zůstanou, jak byla.“

„To je obvyklá dohoda. Ukradené zrní se vrátí a pole zůstanou podupaná, ale ne vypálená.“

„Obvyklá dohoda?“ Hlas lady Fiony se vyšplhal do nezvyklé výšky a její hruď se při zrychleném dechu zvedala a klesala. „Takže ty už jsi něco takového dělal dříve? A přece se oba chováte, jako by to nic neznamenalo. Nedovedu si představit, že by naši lidé měli stejný názor jako ty, Henry. Jak museli být při takovém napadení vyděšení a bezmocní!“

„Nikdy na nikoho neútočíme a ani neproléváme krev,“ namítl Gavin. Její zjevný úděs ho zaskočil, i když dost dobře nechápal proč. On a baron nedělali nic špatného. Naopak, tím, že se navenek tvářili jako nepřátelé, nalezli způsob, jak žít v míru a souladu, a vyhnuli se jakémukoli podezření kvůli svému tajnému spojenectví.

„Tu dohodu jsme vymysleli už před lety. McLendonův klan přicházel pod rouškou noci,“ vysvětloval Henry. „Vesničané je viděli jen velmi zřídka.“

Fiona vrhla na manžela vyděšený pohled. „A to má být v pořádku?“

„Je to bezpečné,“ vysvětloval Henry, ale v jeho hlase se ozývala netrpělivost. „Pro všechny zúčastněné. Naši lidé neutrpěli žádnou újmu a téměř všechno, co bylo ukradeno, se jim navrátilo. Vypadalo by podezřele, kdybychom byli jediný hrad podél hranice, který netrpí žádnými nájezdy našich zlodějských severních sousedů. Král Eduard nemá rád Skoty, ale já nesdílím jeho přesvědčení, že musí být podrobeni.“

„Jak bys mohl,“ řekl sevřeně Duncan, postoupil vpřed a ruka se mu svezla k jilci meče. „Zatracení Angličané! Jste banda hanebných zbabělců.“

„Duncane!“ Gavin zpražil svého bratrance chladným, tvrdým pohledem. Duncan byl skvělý voják a loajální člen družiny, muž, který neměl chuť utíkat z boje. Uznat porážku bylo pro něho těžší než pro většinu ostatních, ale Gavin nemohl dovolit, aby ohrozil jediné spojenectví, které je teď mohlo zachránit.

Duncan před jeho pohledem neuhnul. Na okamžik se zatvářil zmateně a potom si něco zamumlal pod nos. Stále se držel hrdě, ale spustil ruku z jilce meče a o pár kroků ustoupil. Barona naštěstí Duncanova poznámka neurazila. Gavin pomalu vydechl, a blahořečil tomu, co přimělo Angličana nabídnout jim příměří a navrhnout smělý plán na jejich přežití. Gavin tehdy bez váhání souhlasil, možná až příliš rychle, ale svého rozhodnutí nikdy nelitoval. Zvláště ne teď.

„Během dalších pěti dnů budu za setmění přinášet tobě a tvým mužům jídlo a pití a nechám ho tamhle pod tím stromem.“ Henry ukázal na mohutný dub. „Můžeš lovit v nejsevernějších částech mých lesů, pokud budeš potřebovat víc. Po zbytek týdne zabráním svým lidem, aby se vydávali do těchto končin, takže vás nikdo neobjeví.“

„Budeme se držet na severu.“ Gavin se pokusil o vděčný úsměv, ale nepodařilo se mu to, protože potřeboval ještě něco. Neměl chuť ptát se na to, ale bylo nutné postarat se o několik těžce raněných mužů, aby měli naději přežít. „Potřebovali bychom čisté plátno na obvazy a také nějaké medikamenty.“

Fiona se kousla do rtu. „Právě jsem začala doplňovat naše zásoby,“ řekla tiše hlasem plným úzkosti. „Plátno vám můžu poskytnout, ale léčiv máme málo. Chyběla by…“

Baron zvedl ruku a lady Fiona okamžitě zmlkla. „Moje žena vám pošle, co budeme moct postrádat.“

„Léčiva vám moc nepomohou, pokud nevíte, jak je správně použít,“ řekla stroze lady Fiona.

Baronův pohled ji přiměl zatvářit se kajícně, ale Gavin se nedal oklamat. Její odhodlaný výraz jasně říkal, jaký má na věc názor.

„Víme toho dost, abychom dokázali vypít lektvar a natřít rány mastí,“ řekl Gavin ve snaze zmírnit napětí.

Baron, spolu s několika Gavinovými muži, vyprskl smíchy. Lady Fiona k němu vyslala přívětivý úsměv, ale výraz jejích očí nebyl vlídný.

Gavina se zmocnil nepříjemný pocit viny. Lady Fiona má právo zlobit se a mít obavy. Muži je připraví o cenné potřeby, barona a jeho domácnost zatíží dalším břemenem. Chtěl jí říct, že by své pomoci v té věci neměla litovat, že v těchto nejistých dobách, kdy je oddanost podrobována zkoušce, je správné zachovat se čestně a statečně.

Bohužel to však nemohl udělat.

2. kapitola

Léto, o rok později

„Určitě si přeješ zítra odjet, lady Fiono? Slyšel jsem, že králova armáda už brzy zas potáhne na sever. V takovém čase není bezpečné vydávat se přes hranici do Skotska.“

Fiona si otřela vlhké dlaně o sukni a nutila se zůstat klidná, když pohlédla do ošlehané tváře rytíře před sebou. Trvalo několik měsíců, než promyslela tento plán, a ještě déle, než připravila jeho provedení. Teď nastal patřičný okamžik, a tak nesmí dovolit, aby její záměr něco zhatilo.

„Jsem přesvědčena, že král Eduard se rozhodl vést vítězné tažení proti Skotům, sire Georgi. Ale bojím se, že kdybychom s touto cestou vyčkávali na bezpečnější dobu, nikdy bychom neodjeli.“ Pokusila se o úsměv, ale její rty se nechtěly pohnout, ochromovaly je pochybnosti a strach.

Tmavé oči sira Georga zjihly. Třebaže byl jen středního vzrůstu, díky mohutnému, svalnatému tělu se zdál vyšší. Jizvy na tváři a na pažích svědčily o letech strávených na bitevním poli a Fiona věděla, jaké je štěstí, že má u sebe tohoto oddaného, čestného rytíře. Jejímu těžce zkoušenému srdci to přinášelo jistou úlevu, i když, popravdě, jen máloco mohlo zmírnit hořkost, již pociťovala. To, že někteří označovali smrt jejího manžela za krutost osudu, považovala Fiona za urážku. Jak může být tak trýznivé ztrátě připisováno tak banální vysvětlení? Ne, to nebyl osud, co přineslo spoušť do jejich životů – byla to zrada.

Fiona věřila, že se zpráva o spojenectví, které Henry navázal se skotským hrabětem z Kirklandu, nějakou cestou dostala k uším krále Eduarda. Protože král neměl žádný jednoznačný důkaz, rozhodl se, že z prohřešku neobviní přímo Henryho. Místo toho dovolil siru Rolandovi DuPree, jednomu ze svých surových nohsledů, aby oficiálně vznesl vysloveně neoprávněný nárok na jejich půdu. A když se Henry odmítl svého území vzdát, sir Roland se svým vojskem s tichým královým souhlasem zaútočil na hrad a násilím se ho zmocnil.

Nedalo se říct, že to byl čestný boj. Fiona zavřela oči a znovu si promítala děsivý průběh osudné události, která zničila jediné štěstí, jež kdy poznala, a navždy změnila její život.

Té noci bylo ticho – až příliš velké ticho. Vojáci, kteří drželi hlídky u strážních věží, zemřeli rychle, měli podříznutá hrdla, dříve než stačili varovat před blížící se invazí, než stačili povolat do zbraně. Henry a jeho rytíři, vytržení ze spánku, bojovali statečně, aby ubránili hrad a ochránili jeho obyvatele, ale pro nemilosrdné útočníky nebyli rovnocenným soupeřem.

Henry a jeho vojáci, nepřipravení a početně mnohem slabší, padali jeden za druhým. Když se osud obrátil proti nim, mnozí z ozbrojenců, kteří přežili, složili zbraně a vyslovili slib věrnosti dobyvateli – siru Rolandovi.

Sir George to však neudělal. Byl první, kdo se zavázal Henryho synovi a dědici, desetiletému Spencerovi. A byl to také sir George, komu se podařilo dostat do bezpečí ji i Spencera, poté co byl Henry smrtelně zraněn.

Fiona, plačící a vyděšená, se se svou služkou a s otcem Niallem vydala vlhkými a studenými, zatuchlými tajnými chodbami, které končily venku za hradními zdmi. Fiona a otec Niall odnesli na provizorních nosítkách těžce zraněného Spencera a každé zaúpění, jež se vydralo z chlapcových bledých rtů, se ostře zabodlo do Fionina zraněného srdce.

Strach ji téměř ochromoval. Ještě teď Fiona cítila pach vlhkosti, slyšela pištění krys v chodbě a řinčení mečů seshora, kde bojovalo několik zbývajících vojáků.

Chodba ústila do jeskyně, v níž se pak celé hodiny skrývali, zatímco sir George se vydal na průzkum. Nakonec se vrátil i s několika ukradenými koňmi. Když se začalo rozednívat, vyčerpaná skupina vyjela z úkrytu a napínala uši, jestli je někdo nepronásleduje.

Naštěstí se tak nestalo. V čase nejvyšší nouze neměla Fiona jinou možnost než uchýlit se k svému nejstaršímu bratru Haroldovi. Do jeho hradu dorazili za šest dní, celí vyčerpaní a vystrašení. Neměl z nich velkou radost, ale neodmítl poskytnout jim útočiště.

„Sire Georgi! Tak tady jsi!“

Chlapecký hlas zazníval čirou radostí. Fiona se otočila a pozorovala, jak se Spencer prodírá přes rušné nádvoří. Srdce se jí sevřelo obavami, protože chlapec se musel proplétat hbitě a rychle, aby se vyhnul lidem, dobytku a vozům hrnoucím se všemi směry.

Dokonce i z této vzdálenosti viděla, jak výrazně Spencer kulhá. Jeho zlomená pravá noha, zranění, které utrpěl během útoku, špatně srostla. Teď ji měl kratší než levou. Byla to trvalá připomínka toho, co museli přetrpět, zkázy, která se už nikdy nenapraví.

Když se Spencer přiblížil, najednou se k němu vrhl jeden z hradních psů. Spencer zavrávoral, zkřivil tvář, pak se zapotácel a upadl. Fiona zaúpěla a kousla se do rtu, až vytryskla krev. Ne, nechtěla vykřiknout, dát najevo jakoukoli známku trápení. To poslední, co by Spencer potřeboval, by byla její lítost – té se mu dostávalo až moc od jiných.

Víc než co jiného potřeboval, aby věřila, že překoná fyzické omezení, že jednoho dne zas bude v plné síle. A přisámbůh, i kdyby to bylo pro ni kdovíjak těžké, bude mu věřit.

Spencer mával pažemi a odstrkoval psa, který se pokoušel olizovat mu tvář. Přestože to trvalo pouze pár okamžiků, dívat se, jak hoch leží na zádech, namáhavě dýchá a ze všech sil se snaží zvednout, Fioně připadalo jako celé hodiny. Nakonec se mu pomalými, rozvážnými pohyby podařilo vstát. Při pohledu na jeho pokřivený triumfální úsměv, když nabyl rovnováhu, se Fioně sevřelo srdce. Rychle si otřela slzy a povzbudivě kývla hlavou.

Syn odpověděl stejným pohybem.

„Doufal jsem, že po tolika měsících bude chlapec silnější.“

„Zlepšuje se každým týdnem,“ odpověděla rázně Fiona.

„Umí vládnout mečem?“

„Ano.“

„Mistrovsky?“

Fiona šlehla po rytíři ostrým pohledem. „Je mu sotva jedenáct let.“

„Začal se učit, jak bojovat, když se ve svých pěti letech pletl otci pod nohy,“ odpověděl sir George. „Sám jsem dohlížel na výrobu jeho prvního dřevěného meče.“

„Můj bratr nedovolil Spencerovi vstoupit na cvičiště,“ řekla Fiona, jíž se příčilo přiznat, že její vlastní příbuzný tak málo věřil Spencerovým schopnostem. „Cvičil s ním otec Niall, ale jeho šermířské umění není valné. Při řádném výcviku bude Spencer schopný překonat slabost nohy. Potřebuje jenom příležitost.“

Sir George se nadechl. „Jestli nemůže dostat výcvik zde, možná bys ho mohla poslat do jiného hradu.“

„Věř mi, sire Georgi, přestože by mě bolelo, kdybych se od něho musela odloučit, už jsem se mu pokoušela najít místo. Otec Niall mi pomohl napsat dopisy, které jsem pak poslala do všech sídel v kraji, velkých i malých.“ Fiona cítila, že jí do tváří stoupá horkost. „Nikdo si ho nechce vzít.“

Sir George povytáhl obočí. „Nikdo?“

Fiona se zamračila. Prosila svého bratra, aby se přimluvil, a když odmítl, vzala věc do svých rukou. I když měla jen základní znalost čtení a psaní, ze všech sil se snažila zajistit Spencerovi budoucnost. Dokonce i s pomocí otce Nialla jí trvalo velmi dlouho, než se jí podařilo napsat patřičné dopisy.

Nejtěžší bylo čekání. Protože s každou odpovědí – s každým odmítnutím – naděje na Spencerovu příznivou budoucnost slábla a slábla. Musela se smířit se skutečností, že jim nikdo nepřijde na pomoc a nikdo se Spencera dobrovolně neujme.

Celý zbytek života budou živořit v hradu jejího bratra – jako nežádoucí břemeno, které nemá žádné místo ani účel. Fioně ta představa připadala odpudivá a také zcela nepřijatelná.

Chránit dítě zpočátku cítila jako mateřskou povinnost, ale teď se to pro Fionu stalo nutkavou potřebou. Pálilo ji to v hrudi jako oheň. Dala by vlastní život, kdyby tím mohla zabránit, aby se chlapci přihodilo něco zlého. Ale co se týkalo jejích přání a snů, chtěla pro Spencera víc, než aby jen žil v bezpečí. Chtěla, aby se mu dobře dařilo, aby byl úspěšný a aby se ujal svých práv prvorozeného syna, až nastane čas.

„Henryho nikdy přímo neobvinili ze zrady, ale všichni vědí, že král neudělal nic, aby zabránil útoku na naše území,“ řekla Fiona. „To, spolu se Spencerovým zraněním, znemožnilo najít šlechtice ochotného ujmout se jeho výchovy, poskytnout mu náležitý výcvik budoucího rytíře.“

Sir George na ni vážně pohlédl. „Uvažovala jsi o tom, že by chlapcova budoucnost mohla být spjata s církví?“

„Ach sire Georgi, už i ty?“ naježila se při jeho návrhu Fiona. „Je dost zlé, že musím poslouchat bratra, jak v jednom kuse mluví o tom, že Spencera jeho stav předurčuje pouze k životu duchovního. Od tebe jsem očekávala víc.“

Sir George sklonil hlavu. „Chci jen to, co je pro chlapce nejlepší.“

„Já taky,“ odsekla Fiona, přestože byly okamžiky, kdy o vlastní motivaci pochybovala. Uvede její potřeba odplaty Spencera do nebezpečí? Měla by poslechnout muže, jako je sir George nebo její bratr, kteří jsou přesvědčení, že jedinou životní cestou pro Spencera je život oddaný Bohu?

Se záchvěvem nejistoty pozorovala, jak Spencer konečně přichází k nim. Radostně a upřímně se usmála, když hoch objal sira Georga. Pozvedlo jí náladu, že ho vidí tak šťastného. A obnovilo to její odhodlání. Odmítala se trápit v bratrově hradu a ztrácet drahocenný čas. Nebude pokorně přijímat budoucnost, kterou jejímu synovi chtějí vnucovat jiní. Bude bojovat za budoucnost, jakou si zaslouží.

Copak sám otec Niall váhavě nepřipustil, že chlapec není povolán k službě boží? A když dále naléhala, dodal, že silně pochybuje, že by v tichém životě ve víře nalezl štěstí.

Pohled na dychtivost a touhu ve Spencerových očích, když se díval na výcvik mužů, byl dostatečným důkazem toho, co si skutečně přeje. Zaslouží si zdědit otcovu půdu, vést a chránit svůj lid. A ona se snad nějak, někdy postará, aby takovou šanci měl.

„Budeme moct brzy odjet, sire Georgi?“ zeptala se Fiona.

Ticho, které zavládlo místo rytířovy odpovědi, Fionu zneklidnilo. Potlačila nápor obav. Jestli je teď sir George opustí, budou tu vězet celé měsíce. Možná i roky. Její úzkost byla tak silná, že si ani nevšimla, že se k nim přes nádvoří volným krokem blíží její bratr Harold.

„Á, vidím, že konečně dorazil tvůj šlechetný rytíř.“ Harold se u ní zastavil, paže zkřížil na prsou a začal neklidně podupávat. Přimhouřeným pohledem pomalu přejel od ní k Spencerovi a pak se zastavil na siru Georgovi. „Přeji ti dobrý den.“

„Můj pane.“ Sir George pozdravil Harolda kývnutím hlavy a obrátil se k Fioně. „Přípravy na naši cestu jsou téměř u konce. Pokud tě to potěší, lady Fiono, můžeme vyrazit zítra za úsvitu.“

Spencer zvědavě naklonil hlavu. „Já pojedu taky?“

„Samozřejmě že pojedeš,“ potvrdila s úsměvem Fiona. Vypadal tak mladě, tak dychtivě. S velkým úsilím odolala nutkání láskyplně pohladit hocha po tmavých, hustých kadeřích, protože věděla, že takové gesto před ostatními by ho uvedlo do rozpaků. „Sir George a jeho muži nás doprovodí na sever, do opatství svatého Gifforda, abychom mohli navštívit svatostánek.“

Harold vyštěkl: „Nevím, proč trváte na tak daleké cestě, abyste se mohli modlit. Není známo, že by bratři dokázali konat zázraky nebo uzdravit nemohoucí.“

„Harolde!“ Fiona ucítila, jak v ní vzplál vztek, vyvolaný nejen bratrovými slovy, ale také pohrdavým úsměškem na tváři. „Nepotřebujeme léčení nebo zázraky.“

Bystré oči jejího bratra se ještě víc zúžily. „Tak proč tam vůbec jedete? Proč se chcete trmácet po nebezpečných cestách?“

Fiona polkla. Nikdy se jí nelhalo lehce, a protože tak mnoho záviselo na tom, aby zachovala své skutečné plány v tajnosti, bylo těžké nalézt vhodnou odpověď. Ale nakonec se jí to podařilo. „Potřebuji projevit náležitou úctu u příležitosti výročí Henryho smrti. Zdá se mi nejlepší uchýlit se v tichosti k modlitbám a k rozjímání.“

„Moje kaple je ti k dispozici a můj kněz taky. Hrome, vždyť v mém hradu stále přebývá i tvůj kněz. Dva duchovní ti snad nestačí?“

„Potřebuji vzdát patřičnou úctu,“ opakovala Fiona a snažila se do svého hlasu vložit pokoru. Proč se o ni bratr najednou tak zajímá? Když sem téměř před rokem přijela, zoufalá a otřesená a zděšená, nijak nadšeně ji nevítal. Nedostatek pozornosti a zájmu ji bolel a ještě víc ji zraňovalo poznání, že se bratrovy city zjevně nezmění.

Bylo jasné, že mu Spencer se svou nemohoucností k ničemu není, a ona, vdova bez věna, také ne. Právě to, že Harold Spencera přehlíží a nezajímá se o něho, bylo jedním z důvodů, proč chtěla tuto cestu uskutečnit. Nemohla snést pomyšlení na to, jak bezútěšnou, neradostnou budoucnost si bratr pro jejího syna představuje.

„Svatá pouť je náležitým projevem úcty baronovi,“ vložil se do hovoru sir George. „Jsem hrdý a vážím si toho, že mohu být lady Fioně k službám.“

Harold zafuněl a Fiona postřehla v jeho očích nesouhlas. A i když rozhodně oceňovala podporu sira Georga, obávala se, že rytířův souhlas jejího bratra ještě víc popudí.

„Sir George mi už dříve sdělil, že tuto pouť hodlá vykonat, až se oteplí. Je téměř samozřejmé, že jsem se se Spencerem rozhodla k němu připojit,“ řekla Fiona. „Ty a tvoji rytíři máte na starost důležitější věci, jinak bych požádala o doprovod tebe.“

Haroldova ústa se při té bezostyšné a zjevně falešné lichotce zkřivila. Oba věděli, že by její žádosti nevyhověl, ani by neuvolnil jediného muže, aby ji na cestě ochraňoval.

„Protože jsi nalezla prostředky, je jasné, že bez ohledu na moje mínění uděláš, co chceš.“ Haroldova slova byla strohá a klidná, ale čišel z nich nesouhlas. „Považuji takovou nezávislost u ženy za velmi nedobrou.“

Fiona zavřela oči a cítila, že se jí svírá žaludek. Přestože její situace byla zlá, věděla, že by mohla být i mnohem horší. Kdyby se mýlila, kdyby její plán selhal, musela by se ponížit, prosit bratra o odpuštění a sebe i Spencera zcela odevzdat jeho blahovůli. „Je mi líto, že tě zklamu, bratře, ale musím se řídit svým svědomím a svou vírou.“

„Budiž.“ Harold ustoupil, ale jeho chování nebylo přívětivé. „Ale pamatuj, že jsem tě varoval před neuvážeností takového jednání.“

Fiona neodpověděla, jen sklopila oči a pokrčila kolena v dvorné úkloně. Na bratra tím nijak nezapůsobila. Odfrkl a otočil se k ní zády.

Fiona si povzdechla a ucítila, že se s každým krokem vzdalujícího se bratra snižuje napětí v jejích ramenou. Bratr věřil, že se vydá do opatství svatého Gifforda, to však nebyla celá pravda. Skutečně se na posvátném místě zastaví, ale jen velmi krátce.

Jen co vzdají hold bratrům a pomodlí se za Henryho duši, bude pokračovat v cestě na sever k svému skutečnému cíli. A tam se obrátí na jediného muže, který by jí podle jejího přesvědčení mohl pomoct dosáhnout spravedlnosti, po níž tak zoufale prahla, a mohl by jí pomoct postarat se o Spencerovu lepší budoucnost.

Chystala se překročit skotskou hranici a přednést svou žádost nepříteli – Henryho tajnému spojenci, hraběti z Kirklandu.

„Chci, abyste ho nalezli a přivedli ke mně,“ prohlásil Gavin McLendon, hrabě z Kirklandu. „Živého.“

Po jeho slovech celá síň zmlkla a rozhostilo se ještě tísnivější ticho. Vojáci, hrající v koutě vrhcáby, znehybněli s kostkami v rukou, služebníci, sklízející zbytky z oběda, se zarazili, ženy, sedící u prosluněného okna na druhé straně prostorné místnosti, přestaly šít. Dokonce i hradní psi přestali slídit po zbytcích jídla v sítině, jíž byla pokryta podlaha, zvedli hlavy a nastražili uši.

Gavin se opřel o opěradlo židle na pódiu a ostrým pohledem se zadíval na tři muže před sebou. Jejich výrazy, u všech stoicky klidné, se však nezměnily.

Gavin sevřel v prstech zdobenou opěrku židle a čekal. Neuslyší žádné výmluvy – jeho muži ho až příliš dobře znají, takže takovou chybu neudělají. Ale mohli by mít nějaké námitky, protože to, co po nich žádal, bylo téměř neproveditelné.

Věděli to všichni včetně Gavina.

„Stopovali jsme toho bastarda víc než týden, pak jsme ovšem jeho stopu ztratili,“ přiznal Duncan, ale netvářil se ani trochu kajícně.

Connor, který stál vedle svého staršího bratra, zkřížil paže na hrudi. „Gilroy prchl do hor. Nějaký čas tam zůstane, zvláště proto, že ví, že ho pronásledujeme.“

Další dva muži souhlasně zamručeli. Gavin se zadíval za ně a všiml si, že někteří vojáci přikyvují, zatímco několik žen nesouhlasně mlasklo.

Roztrpčený Gavin upřel tvrdý pohled na své tři nejlepší stopaře a tiše zaklel. „Proč se musí Gilroy skrývat v horách? Z jeho smělých kousků je jasné, že si myslí, že se ode mě nebo mých mužů nemá čeho bát. Dva roky. Celé dva roky se ten mizera mezi námi volně pohyboval, dělal si, co se mu zachtělo, bral si, co se mu líbilo. Proč? Protože věří, že moji muži nejsou dost schopní, aby mu v tom zabránili. A má pravdu, k sakru!“

Duncan ztuhl a jeho tvář zkameněla. „Není to nedostatek bystrosti nebo schopností, jak dobře víš. Gilroy je prohnaný. A mnozí naši lidé mu pomáhají.“

„Ano,“ přisvědčil Connor. „Polovina děvčat z našeho klanu je do něho zamilovaná. Nabízejí mu přístřeší a pak, když sledujeme jeho stopu do jejich vesnice, tvrdí, že ho vůbec neviděly.“

Gavin udeřil pěstí do opěrky, vložil do rány všechno zoufalství, které pociťoval. Jeho nevlastní bratr, levoboček, vyváděl divoké kousky, kradl dobytek a zrní a dopouštěl se jiných nepřístojností. Takové chování podrývalo Gavinovu autoritu, zpochybňovalo jeho schopnost řídit klan.

To si sotva mohl dovolit v kterékoliv době, ale o to víc ne teď, kdy bylo Skotsko stále rozdělenou zemí. Dokonce i někteří členové jeho vlastního klanu zpochybňovali prozíravost Gavinova rozhodnutí podporovat krále Roberta, protože aspirant na krále byl ve vlastní zemi sotva víc než uprchlík. Jenže Gavin nehodlal zapomenout na svůj závazek ani nehodlal zemřít stejně krutě jako ostatní, kteří vzdorovitě podporovali Roberta proti anglickému králi Eduardovi.

Král Eduard se nespokojil s pouhou popravou svých nepřátel, zajal a odvezl do Londýna dobré muže, jako byli William Wallace a Simon Fraser. Tam je dal pověsit, vláčet a čtvrtit a naposledy je ponížil tím, že dal jejich hlavy narazit na kůly londýnského mostu.

Tyto barbarské činy některé příznivce krále Roberta zastrašily, Gavina však ne. Místo toho posílily jeho rozhodnutí udělat vše, co je třeba, aby pomohl králi Robertovi prolomit nadvládu Anglie a dosáhnout nezávislosti.

Avšak jak může očekávat, že lidé uvěří jeho úsudku a půjdou za ním, když nedokáže zabránit nájezdům svého nevlastního bratra? Kdyby se zvěst o jeho neschopnosti roznesla mezi lidi, bůhví jaká další nebezpečí by se objevila. Protože ve Skotsku, pokud si člověk pevně nedrží, co mu patří, moc rád to pro sebe ukořistí jiný klan. Gavin nechal do tváře proniknout odhodlání, které mu hořelo v srdci, a pohlédl na své muže.

Duncan, Connor a Aidan byli jeho bratranci, synové otcova bratra, a tři jeho nejzkušenější, nejzdatnější bojovníci. Věřil jejich osobní oddanosti k němu i jejich ohledu na blaho klanu. Zčásti litoval, že musí mluvit tak ostře, ale bylo nezbytné, aby jim dal jasný rozkaz.

Gilroy musí být chycen. Co nejdříve.

„V jižních lesích se objevili vetřelci, můj pane!“

Gavin spolkl vyčítavá slova, jakmile do síně vběhl mladý voják se zprávou. Je tady konečně příležitost, na niž čekal? Gavin cítil, jak se mu při pomyšlení, že tento otravný problém jednou provždy skončí, zrychluje tep.

„Je to Gilroy?“ zeptal se Gavin a zatvářil se dychtivě.

„To si nemyslím.“ Mladý voják svěsil hlavu a bylo na něm znát zklamání. „Viděl je James a poslal mě s tou zprávou sem. Ve skupině jsou dvě ženy, chlapec, muž v kněžském hábitu a šest rytířů na koních. James se k nim nedostal moc blízko, ale chtěl, abych ti vyřídil, že to jsou Angličané.“

Angličané? Na mém území? Gavin cítil, jak se mu napínají svaly, ale navenek se zdál klidný. Když to není nevlastní bratr, kdo by se sem mohl odvážit? Mohla by to být další lest, snaha odvést pozornost jinam, zatímco někde dochází ke škodě.

„Seberte pár mužů a vyjeďte jim vstříc,“ přikázal Gavin. „Tedy jestli si myslíte, že budete schopní přivézt je ke mně bez použití násilí.“ Duncan zrudl, Connor zafuněl a Aidan se ušklíbl.

„Žádné nesnáze nechceme,“ vyštěkl Connor.

Gavin s kamennou tváří zvedl ruku a jeho poznámku odbyl mávnutím. Trojice, zjevně rozmrzelá, se podrážděně vzdálila. Výborně. Možná že představa dalšího ponížení zajistí jejich úspěch. Gavin sáhl po nedopitém korbeli piva, pořádně se napil a opět se opřel o opěradlo.

Zadíval se na vojáky hrající v rohu vrhcáby, ale jeho pohled nikdo neopětoval. Vzhledem k tomu, jakou měl náladu, ho to nepřekvapilo. Rozvážně zvedl korbel, znovu se napil a zůstal sedět a čekal.

Ewan Gilroy, ukrytý za mohutným kmenem padlého stromu, vyhlížel hustým listovím, jak se McLendonovi muži blíží k tábořišti. Sotva vylezli na pahorek, ozval se křik táborové hlídky. Jedna z žen popošla vpřed, jako by chtěla přivítat McLendony, a po jejím boku se objevil nevysoký, svalnatý rytíř. Ostatní muži se shromáždili v půlkruhu na okraji tábora, jejich zbraně však zůstávaly v pochvách a nijak se nesnažili chystat se k boji. Ewan se po břiše připlazil o kousek blíž, aby lépe viděl, ale i tento pohled mu potvrdil, co viděl předtím.

Zvláštní.

I když věděl, že by ho to vlastně nemělo udivovatt. Sledoval tuto podivnou skupinku už čtyři dny a nic, co dělali, mu nedávalo smysl. Zpočátku se pohybovali po veřejné cestě, ale jakmile se dostali na hranici McLendonova území, zamířili do lesů, kde vysloveně neoprávněně vstoupili na jeho pozemky. Skoro jako by chtěli hraběte provokovat, jako by chtěli být spatřeni.

„Jestli máme napadnout tábor těchto poutníků a sebrat si jejich majetek, měli bychom okamžitě vyrazit, jinak se k nim dostanou dříve McLendonovi lidé.“

Ewan ztuhl, jakmile rozeznal hlas Magnuse Frasera. Magnus nepatřil k jeho stálé partě a on dost často litoval svého rozhodnutí přibrat ho na několik posledních výprav. Ano, bojoval udatně a tvrdě, ale měl v sobě odpudivou aroganci a snahu zastrašovat. S ostatními spolehlivými bojovníky, které měl k dispozici, dospěl Ewan k závěru, že s Magnusem je víc potíží, než stojí za to.

„Těmi poutníky nemá cenu se zabývat,“ odpověděl mu Ewan. „McLendonové věří, že jsme daleko odtud. Bylo by pošetilé ukazovat se kvůli nějakým tretkám, které bychom u takových cestujících získali.“

„Já mám tretky rád.“ Magnus si odkašlal a plivl na zem. „Měli jsme vyjet za svítání, jak jsem řekl. Dokud v okolí nebyli žádní McLendonové, kteří by nás mohli spatřit.“

Ewan uhnul před Magnusovým pohledem, protože věděl, že má pravdu. Měli zaútočit dříve, ale něco ho přimělo váhat, držet se zpátky. Něco, co si nechtěl připustit ani přiznat.

Byl vyčerpaný. Z neustálých nájezdů, z útěků a skrývání, z toho, že nemá žádný vlastní domov.

V poslední době se jim ještě víc dařilo narušovat chod klanu, což by mělo Ewanovi přinášet pocit vítězství. Místo toho se v jeho nitru šířil tupý, téměř prázdný pocit.

Kdyby měl možnost volby, nevybral by si takový život. Uprchlíka, vyhnance, zloděje. Bylo těžké vyrůstat jako nemanželský syn Moiry Gilroyové, zvláště když se k němu nechtěl hlásit jeho urozený otec. Ten ho uznal, až když ležel na smrtelné posteli, chvíli předtím, než odešel k Pánu.

A to bylo příliš pozdě. Přestože Moira Gilroyová byla dcerou zemana, její rodina se jí zřekla, jakmile vyšlo najevo její hanebné těhotenství. Její milenec, mocný hrabě z Kirklandu, se k ní otočil zády a odmítl uznat dítě za vlastní. Zoufalá a osamělá Moira opakovaně žádala o pomoc a hrabě se nakonec dal obměkčit. Věnoval jí primitivní chýši na okraji jedné vesnice a poskytoval jí skromný pravidelný příjem, který se každým rokem snižoval. Kdyby se Ewan už jako chlapec nenaučil dobře lovit, nejspíš by oba dávno zahynuli hlady.

Ewan, odkojený matčinou nenávistí k hraběti, jejím neustálým nářkem nad nespravedlností, která na ni dopadala, a téměř každodenním výčtem bolestí a utrpení, vyrostl v muže, jehož nitro sžírala zatrpklost. Před dvěma lety, když mu bylo dvacet let, začal s nájezdy na klan, aby se pomstil, a jeho útoky byly čím dál četnější, rozsáhlejší a divočejší.

Jenže McLendon ho začal pronásledovat. Přestože se Ewan před svými muži chvástal smělou opovážlivostí, stalo se, že při posledním přepadení byli málem dopadeni. Po této události Ewan na čas upustil od svých nájezdů a poprvé začal přemýšlet, jak a kdy to všechno skončí. Hrabě byl dávno mrtvý a místo něho vládl Ewanův nevlastní bratr. Říkalo se, že Gavin McLendon je čestný a spravedlivý člověk, ale k Ewanovi se choval se stejným opovržením jako jeho otec.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak se stát skotskou milenkou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.