Ursula K. Le Guinová:

Gwilanina harfa

a jiné povídky

Praha 2020

(1. vydání)

Ursula K. Le Guinová

—

Gwilanina harfa

a jiné povídky

Mazes: Copyright © 1975 by Ursula K. Le Guin

Direction of the Road: Copyright © 1974, 2002 by Ursula K. Le Guin

The Poacher: Copyright © 1992 by Ursula K. Le Guin

Olders: Copyright © 1995 by Ursula K. Le Guin

The Wise Woman: Copyright © 1995 by Ursula K. Le Guin

Small Change: Copyright © 1981 by Ursula K. Le Guin

Texts: Copyright © 1990 by Ursula K. Le Guin

Gwilan’s Harp: Copyright © 1977 by Ursula K. Le Guin

The First Report of the Shipwrecked Foreigner to the Kadanh of Derb: Copyright © 1978 by Ursula K. Le Guin

The Ascent of the North Face: Copyright © 1983 by Ursula K. Le Guin

The Author of the Acacia Seeds and Other Extracts from the Journal of the Association of Therolinguistics: Copyright © 1982 by Ursula K. Le Guin

Some Approaches to the Problem of the Shortage of Time: Copyright © 1979 by Ursula K. Le Guin

Intracom: Copyright © 1974 by Ursula K. Le Guin

The First Contact with the Gorgonids: Copyright © 1991 by Ursula K. Le Guin

Sur: Copyright © 1982 by Ursula K. Le Guin

She Unnames Them: Copyright © 1985 by Ursula K. Le Guin

April in Paris: Copyright © 1962 by Ursula K. Le Guin

The Masters: Copyright © 1963 by Ursula K. Le Guin

The Field of Vision: Copyright © 1973 by Ursula K. Le Guin

A Child Bride: Copyright © 1987 by Ursula K. Le Guin

The Water Is Wide: Copyright © 1976 by Ursula K. Le Guin

In the Drought: Copyright © 1993 by Ursula K. Le Guin

The Ones Who Walk Away from Omelas: Copyright © 1973 by Ursula K. Le Guin

Jar of Water: Copyright © 2014 by Ursula K. Le Guin

Gwilanina harfa a jiné povídky

Copyright © 1962–2014 by Ursula K. Le Guin

Czech edition © 2020 Gnóm! – Jakub Němeček

Translation © Jakub Němeček

Cover art © Klára Stodolová

Photo © Marian Wood Kolisch

První české vydání. First Czech edition.

ISBN tištěné knihy: 978-80-88299-13-4

ISBN epub: 978-80-88299-14-1

ISBN mobi: 978-80-88299-15-8

Předmluva editora

Povídkové dílo Ursuly K. Le Guinové je rozsáhlé a různorodé. V předmluvě k monumentální, více než sedmisetstránkové souhrnné sbírce The Unreal and the Real (Neskutečné a skutečné), kterou připravila sama autorka na sklonku života, se dočteme o potížích s výběrem z velkého množství materiálu:

„Prosila jsem kdekoho – redaktory, přátele, bratránky ze třetího kolena –, aby mi pomohli vybrat povídky do této sbírky, ale nikdo se k tomu neměl. A tak veškerá chvála za dobrý výběr i veškeré výčitky za výběr špatný padají na mou hlavu. Jestli zde nenajdete, co jste právem očekávali, tak se omlouvám. Musela jsem spoustu povídek vynechat, protože jsem jich spoustu napsala.“

Další obtíží (a troufám si říct, že univerzálním problémem při sestavování jakéhokoli výboru z povídkového díla Le Guinové) je třídění a klasifikace. V předmluvě ke druhé polovině již zmíněné sbírky čteme: „Nikdo – a jsou pro to dobré důvody – nedokázal nikdy určit, kde ,fantasy‘1 začíná a kde končí. Je nepředstavitelně rozsáhlejší než současná komerční kategorie takhle onálepkovaných knih. (…)

Žánr, koncept, který mohl sloužit jako užitečný nástroj rozlišování různých druhů beletrie, degradovali na pouhou zástěrku hodnotícího soudu. Rozmanité ,žánry‘ jsou dnes hlavně komerční nálepky, které usnadňují život líným čtenářům, líným kritikům a také obchodním oddělením nakladatelství. Mým úkolem jakožto spisovatelky není usnadňovat život komukoli. Včetně mě samé.“

O něco dále Le Guinová uvádí jako příklad vlastní žánrovou klasifikaci sbírky Unlocking the Air (Odemykání vzduchu): „Chcete žánr? Tak dobře, tady ho máte. Charakterizovala jsem každou povídku nikoli v tak hrubých, neurčitých pojmech, jako jsou ,realismus‘ a ,fantasy‘, nýbrž přesně: miniaturizovaný realismus, geriatrický realismus, kalifornský realismus, oregonský realismus a nekompromisní realismus. Dále surrealismus, mytologická fantasy, pozemská fantasy, rostlinná fantasy, vizionářská fantasy, revizionářská fantasy, reálná fantasy.“

Tolik tedy stručný úvod do problematiky klasifikace tohoto mimořádného povídkového díla.

Když jsem došel k závěru, že bych rád vydal některou sbírku autorčiných povídek (jednoduše z toho důvodu, že u nás dosud žádná nevyšla^2), zjistil jsem, že mé představě nevyhovuje žádná z původních publikovaných sbírek. Buďto obsahovaly jak realismus, tak i fantastiku zároveň, nebo povídky ze světa Ekumeny spolu s jinými povídkami, nebo v nich chyběla sci-fi, nebo fantasy, nebo zachycovaly jen jedno autorčino tvůrčí období. Nejlepší variantou by byl nakonec již zmíněný autorčin výbor The Unreal and the Real, ale ten jsem si nemohl dovolit vydat kvůli jeho velkému rozsahu.

A tak jsem se musel pustit do sestavování výboru vlastního, který byl od počátku zamýšlen asi takto: „Le Guinová v povídkách fantastického a fantaskního rázu – pro české čtenáře, kteří o autorce v životě neslyšeli, ale také pro fanoušky jejích fantasy a sci-fi příběhů“.

Můj úkol při vytváření sbírky Gwilanina harfa byl ulehčený tím, že jsem záměrně nebral v potaz realistickou část autorčina díla. (Definice realismu zde platí s výhradami vzhledem k již zmíněnému přístupu autorky ke klasifikaci žánrů.)

V dalším kroku jsem vypustil všechny povídky ze světa Ekumeny, protože ty představují kapitolu samu pro sebe. (Texty z tohoto prostředí se někdy nepřesně nazývají „Hainský cyklus“, ale nejde o cyklus ve smyslu série.) Snad se někdy dočkáme jejich souborného vydání.

Dále tu nenajdete nic ze světa Zeměmoří, protože tyto povídky už vyšly jinde a práva na jejich české vydání trvale vlastní jiné nakladatelství.

Nezařadil jsem ani nic z cyklu povídek Changing Planes (Mimolety), z nějž si můžete přečíst jen malou ukázku v Plameňákovi na konci léta (Gnóm! 2016), protože tato kniha tvoří soudržný celek a nejlépe bude vydat ji v budoucnu celou.

I tak toho ovšem zbylo dost a dost. Popravdě řečeno, zbylý materiál byl natolik bohatý, rozmanitý a pestrý, že bylo těžké z něho vybírat, roztřídit ho a seřadit. Což jsem nakonec udělal, protože jsem musel, a rozdělil jsem povídky do osmi částí podle klíče, kterému nejlépe rozumím já sám. A protože nejsem žádný literární vědec, bude pro mě značným úspěchem, pokud můj výběr a mou dramaturgii (možná s větším či menším skřípěním zubů) akceptujete.

Protože jsem už ale pochopil, že se vždycky najde někdo, komu se nezavděčím vůbec, sluší se uzavřít nejlépe slovy samotné autorky: „Veškerá chvála za dobrý výběr i veškeré výčitky za výběr špatný padají na mou hlavu. Jestli zde nenajdete, co jste právem očekávali, tak se omlouvám.“

Nedá se však už nic dělat. Gwilanina harfa je na světě a na vás čeká hudba jejích barevných strun.

Jakub Němeček

I

zelená

Fantazie bez hranic

Ursula K. Le Guinová získala nejvyšší ocenění jak v žánru science fiction, tak i fantasy. Možná proto, že její schopnost vykreslit věrohodným způsobem nereálné byla tak silná, že na žánrovém zařazení vlastně až tolik nesešlo. Jako v těchto čtyřech povídkách.

Labyrinty
(Mazes, 1975, 2003)

Směr silnice
(Direction of the Road, 1974, 2002)

Pytlák
(The Poacher, 1992)

Ti starší
(Olders, 1995)

Labyrinty

Snažil jsem se používat rozum a dodávat si odvahy ze všech sil, ale teď vím, že mučení už déle nevydržím. Trochu ztrácím pojem o čase, ale bude to jistě už pár dní, co jsem si uvědomil, že neudržím emoce v estetických mezích – a teď jsem se téměř zcela zhroutil také fyzicky. Nejsem mocen žádného z našich významnějších pohybů. Nedokážu mluvit. Dýchat v tomto hustém cizím ovzduší je čím dál těžší. Až mi ochrnutí dostoupá k hrudi, zemřu – nejspíše dnes večer.

Mimozemšťan oplývá rafinovanou, a přece iracionální krutostí. Pokud bylo od začátku jeho úmyslem nechat mě zemřít hlady, proč mi prostě neodepřel potravu? Místo toho mi naopak dal spousty potravy, celé hory potravy, tolik mladých lístků, co hrdlo ráčí. Až na to, že nebyly čerstvé. Byly utržené; byly mrtvé; zmizel z nich prvek, díky němuž je dokážeme strávit; to už bych klidně mohl jíst štěrk. A přece tu ležely přede mnou, voňavé a křehké, jak už mladé lístky bývají, a můj rozdychtěný apetit jim neodolal. Samozřejmě jsem se do nich nepustil hned. Nejsem přece dítě, abych jedl utržené lístky! říkal jsem si. Jenže žaludek nakonec nad myslí zvítězí. Po chvíli mi přišlo lepší, když budu něco žvýkat – cokoli, jen abych utišil bolest a touhu v útrobách. A tak jsem jedl a jedl a umíral hlady. Proto teď, když jsem zeslábl natolik, že už jíst nemohu, cítím úlevu.

Tatáž promyšleně zvrácená krutost prostupuje veškerým jeho chováním. A vůbec nejhorší ze všeho je to, co jsem zprvu vítal s takovou úlevou a potěšením: labyrint. Na začátku jsem byl totiž těžce dezorientovaný – chytil jsem se do pasti, obr mě přenášel, pak mě vhodil do vězení; a všechno kolem vězení je také dezorientující, prostorově znepokojivé – podivný, hladký, zakřivený stěnostrop z nějaké mimozemské látky, jehož křivky mi připadají nesmyslné. Takže když jsem byl uprostřed veškeré té cizoty vyzvednut a potom spuštěn do labyrintu, do rozpoznatelného, ba dokonce povědomého labyrintu, znamenalo to pro mě okamžik síly a naděje po velkém strádání. Připadalo mi celkem jasné, že mě vsadili do labyrintu na zkoušku, že je to test – že byl učiněn první pokus o komunikaci. Snažil jsem se všemožně spolupracovat. Ale víra, že cílem té bytosti je navázání komunikace, mi nevydržela příliš dlouho.

Je inteligentní, vysoce inteligentní, to je z tisíce důkazů patrné. Oba jsme inteligentní tvorové, oba jsme stavitelé labyrintů – jistě by bylo celkem snadné najít společnou řeč! Kdyby ovšem mimozemšťan chtěl. Ale on nechce. Nevím, jaké labyrinty staví pro sebe. Ty, které vybudoval pro mě, jsou nástroji mučení.

Jak už jsem říkal, byly to v zásadě povědomé druhy labyrintů, byť měly zdi z cizího materiálu, studenějšího a hladšího než uplácaný jíl. Na konci každého bludiště zanechal mimozemšťan kupičku natrhaných listů – proč, to nevím; snad z rituálních důvodů nebo pověrčivosti. První labyrint, do něhož mě vsadil, byl krátký a jednoduchý – jako pro batolata. Neinspiroval mě k ničemu výraznému, ba ani jen zajímavému. Ovšem druhý byl jakousi zjednodušenou verzí Neomezeného přitakání, zcela vhodnou pro uklidňující prohlášení s jistým přesahem, jež jsem hodlal učinit. A poslední, dlouhý labyrint se sedmi chodbami a devatenácti spojnicemi překvapivě dobře vyhovoval maluviánskému stylu a vlastně téměř všem technikám Nových expresionistů. Bylo potřeba provést úpravy vzhledem k mimozemskému vnímání prostoru, ale právě z těchto úprav vzešla jistá tvůrčí pozitiva. Pracoval jsem na problému tohoto labyrintu usilovně, celou noc jsem tvořil plány a v duchu si představoval spojnice a prostory, klamné pohyby a pauzy, nevyzpytatelný, nezvyklý, a přece krásný průběh Vyvážené řady. Příštího dne, když jsem byl spuštěn do bludiště a mimozemšťan začal s pozorováním, předvedl jsem celý Osmý maluviánský.

Podání nebylo vybroušené. Byl jsem nervózní a prostoročasové parametry jsem zachytil jen přibližně. Ale Osmý maluviánský přežije i tu nejprimitivnější interpretaci v nejmizernějším bludišti. Krása figur v devátém zřetězení, kdy se téma „oblaku“ vrací tak zvláštně transponováno v prastarý motiv spirály, se prostě nedá pokazit. Viděl jsem tyto pohyby v podání velice staré osoby, tak letité a s tak ztuhlými klouby, že mohla pozice jen naznačovat, dělat narážky, zdánlivá gesta, mlhavé odrazy motivů – a všichni přihlížející byli nevýslovně dojati. Neexistuje nic, co by naše bytí vyjadřovalo vznešeněji. Při provádění díla jsem byl mocí pohybů sám unesen a zapomněl jsem, že jsem vězeň, zapomněl jsem na mimozemské oči, jež mě sledují; povznesl jsem se nad chyby labyrintu i nad vlastní slabost a zatančil Osmý maluviánský jako ještě nikdy.

Když jsem dotančil, mimozemšťan mě zvedl a položil do prvního bludiště. Do toho krátkého – do labyrintu pro mrňata, která se ještě nenaučila mluvit.

Chtěl mě ponížit záměrně? Chápu, že teď, když už je to všechno minulost, se to nikdy nedozvím. Ale pořád je velmi těžké přičítat jeho chování nevědomosti.

Koneckonců, není slepý. Má oči, zcela zřetelné oči. Našim očím jsou podobné natolik, že jistě vidí přibližně tak jako my. Krom toho má ústa, čtyři nohy, umí se pohybovat po dvou, má ruce, jimiž může uchopovat věci, a tak dál; přes veškerou jeho obrovitost a podivný vzhled se zdá, že je nám fyzicky podstatně blíž než ryba. A přece umí hejno ryb tančit a svým vlastním hloupým způsobem komunikovat! Mimozemšťan se se mnou nepokusil promluvit ani jednou. Celé dny se mnou byl, pozoroval mě, dotýkal se mě, manipuloval se mnou – ale všechny jeho pohyby byly účelové, ne komunikativní. Je to zjevně samotářský tvor, zcela ponořený do sebe.

To by dobře vysvětlovalo jeho krutost.

Záhy jsem si povšiml, že jeho podivná horizontální ústa se občas rozpohybují řadou dosti drobných, opakujících se gest, tak trochu jako kdyby jedl. Zprvu jsem si myslel, že se mi posmívá; pak mě napadlo, jestli se mě třeba nepokouší pobídnout k tomu, abych jedl nepoživatelné krmivo; potom jsem si říkal, jestli snad nekomunikuje labiálně. Na někoho tak dobře vybaveného rukama, nohama, ohebnou páteří a podobně mi to připadalo jako omezená a neobratná řeč; ale s jeho zvráceností by to šlo dobře dohromady, pomyslel jsem si. Pozorně jsem sledoval pohyby jeho rtů a usilovně se je pokoušel napodobit. Neodpověděl. Chvíli na mě zíral a pak odešel.

Vlastně jediná nepochybná reakce, které se mi od něj kdy dostalo, se pohybovala na žalostně nízké úrovni interpersonální estetiky. Tehdy mě právě týral tím, že mě nutil mačkat čudlíky, jako to dělal jednou denně. Prvních několik dní jsem toto groteskní cvičení snášel celkem trpělivě. Když jsem zmáčkl jeden čudlík, výsledkem byl ohavný pocit v nohou, když jsem zmáčkl druhý, výsledkem byla ohavná granule sušeného jídla, když jsem zmáčkl třetí, výsledkem nebylo vůbec nic. Bylo jasné, že abych prokázal, že jsem inteligentní, musím mačkat třetí čudlík. Jenže má inteligence zřejmě věznitele podráždila, protože po dvou dnech neutrální čudlík odstranil. Neumím si představit, čeho se tím snažil dosáhnout nebo co chtěl prokázat, kromě faktu, že jsem jeho vězněm a že jsem o dost menší než on. Když jsem se pokusil od čudlíků odejít, fyzicky mě přinutil se k nim vrátit. Musel jsem tam sedět a mačkat mu čudlíky, z nichž jeden mě trestal a druhý se mi vysmíval. Záměrná urážlivost této situace, nesnesitelná tíha a hustota zdejšího vzduchu, pocit, že mě bude věčně pozorovat, ale nikdy mě nepochopí, to vše dohromady mě dohnalo do stavu, pro nějž vůbec nemáme definici. Napadá mě, že nejblíž by mu asi byla poslední mezihra Snu o deseti branách, kdy jsou všechny klamné chodby zavřené a tanec se stále zužuje a zužuje, až nakonec hrozivě vystřelí vzhůru, do vertikály. Neumím popsat, co jsem cítil, ale bylo to trochu takovéhle. Jestli mě ještě jednou štípnou do nohou nebo jestli po mě ještě jednou vystřelí hroudu zkaženého jídla, navždy vyletím po vertikále… Vytáhl jsem čudlíky ze zdi (uvolnily se s ostrým lupnutím jako pupeny květů), položil jsem je doprostřed kóje a vykálel se na ně.

Mimozemšťan mě okamžitě vytáhl a vrátil mě do vězení. Došlo mu, co jsem mu chtěl říci, a zachoval se podle toho. Ale k jak neuvěřitelně primitivnímu sdělení jsem se musel uchýlit! A příští den mě znovu vrátil do kóje s čudlíky, a ty byly jako nové, a já si musel pro jeho pobavení vybírat mezi dvěma různými způsoby týrání… Až do té doby jsem si říkal, že ten tvor je nám cizí, a tudíž nepochopitelný a nechápající, a že snad ani není inteligentní stejným způsobem jako my, a tak dále. Ale od té doby vím, že i když tohle všechno může být klidně pravda, je navíc ještě nepochybně a neomluvitelně krutý.

Když mě včera umístil do bludiště pro batolata, nedokázal jsem se pohnout. Schopnost mluvit mě téměř opustila (tohle samozřejmě tančím jen ve své mysli – „nejlepším bludištěm je mysl,“ jak říká staré přísloví) a já se tam prostě jen krčil, mlčel. Po chvíli mě znovu vyňal ven, velice jemně. To je ta naprostá zvrácenost jeho chování – ani jednou se mnou nezacházel surově.

Vložil mě do vězení, zamkl dvířka a naplnil korýtko nepoživatelným jídlem. Pak tam stál na dvou nohách a chvíli se na mě díval.

Má velice pohyblivý obličej, ale jestli mluví obličejem, já mu nerozumím – je to pro mě příliš cizí řeč. A tělo má vždycky pokryté objemnými rohožemi, které brání pohybu – jako nějaký starý vdovec, který přijal slib mlčení. Já jsem si však na jeho obří velikost a na topornost různých poloh jeho končetin zvykl. Zprvu jsem měl dojem, že končetinami sděluje nepřerušovaný proud nesoudržných a špatně vyslovených vět, strašlivý nesmyslný tanec podobný pohybům imbecila, ale pak jsem si uvědomil, že jsou to pohyby čistě účelové. Ovšem teď jsem v jeho postoji spatřil něco trochu víc. Nedošlo na slova, ale komunikace to přece jen byla. Jak ten tvor stál a pozoroval mě, spatřil jsem v tom zřetelný význam – nahněvaný smutek, jasný jako Sembrianský postoj. Byla v tom táž ochablá nehybnost, shrbenost, potvrzení porážky. Neřekl jasně ani jedno slovo, ale přesto mi sděloval, že je plný rozhořčení, lítosti, netrpělivosti a frustrace. Sděloval mi, že je mu zle z toho, jak mě mučí, a chtěl po mně, abych mu pomohl. Jsem si jistý, že jsem mu porozuměl. Pokusil jsem se mu odpovědět. Pokusil jsem se mu říci: „Co po mně chceš? Jen mi řekni, co po mně chceš.“ Jenže na to, abych mluvil jasně, jsem byl moc slabý, a on mi nerozuměl. Nikdy mi nerozuměl.

A teď musím zemřít. On nepochybně přijde a bude mou smrt pozorovat; jenže tanci, který budu při svém umírání tančit, neporozumí.

Směr silnice

Takhle nároční nebývali. Nikdy po nás nechtěli nic rychlejšího než trysk, a to jen málokdy; většinou stačil houpavý pohyb obyčejného pěšího kroku. A když šel jeden z nich po vlastních, přibližovat se k němu bývalo opravdovým požitkem. Byl totiž čas vykonat celý akt opravdu stylově. On se objevil, pohupoval nohama a rukama tak, jako to dělávají, obvykle se díval na cestu, ale často stranou do polí, anebo přímo na mě: a já se k němu blížil, vytrvale, ale docela pomalu, a celou tu dobu jsem se zvětšoval; dokonale jsem sladil tempo přibližování i zvětšování, takže přesně ve chvíli, kdy jsem dokončil zvětšování z malinké skvrnky do mé plné výše – v těch dobách osmnácti metrů –, už jsem mu stál po boku a visel nad ním, tyčil se nad ním, čněl nad ním, zastiňoval ho. On se však nebál. Dokonce ani děti se mě nebály, ačkoli ty ze mě často nespouštěly zrak, když jsem procházel kolem a začínal se zmenšovat.

Někdy za horkého odpoledne si mě někdo z dospělých zastavil přímo tam, na místě našeho setkání, a natáhl se, opíraje se o mě zády hodinu nebo i déle. Ani v nejmenším mi to nevadilo. Mám tu skvělý kopec, dobré slunce, dobrý vítr, dobrý výhled; proč by mi mělo vadit klidně postát hodinku nebo celé odpoledne? Je to nakonec jen relativní nehybnost. Je třeba podívat se na slunce, abychom si uvědomili, jak rychle jdeme; a kromě toho, jeden neustále roste – obzvláště v létě. V každém případě mě dojímalo, jak mi takhle svěřili sami sebe, dovolili mi opřít se o jejich malá teplá záda a s klidem mi tvrdě usnuli mezi nohama. Měl jsem je rád. Zřídkakdy nám poskytli Požehnání jako ptáci, ale rozhodně jsem je měl raději než veverky.

Za těch časů pro ně pracovali koně, a i to bylo z mého pohledu velké potěšení. Obzvláště se mi líbil cval, v tom jsem byl docela zběhlý. Ten prudký a rytmický pohyb přidával ke zmenšování a zvětšování ještě houpání a vyrážení vpřed, byla to skoro iluze letu. Trysk byl méně příjemný – trhavý, bušivý, měli jste pocit, že jste odrostek zmítaný vichřicí. A kromě toho celé to pomalé přibližování a zvětšování, okamžik, kdy jsem se nad nimi prudce vztyčil, a pak pomalý ústup a zmenšování, to vše bralo při trysku za své. Museli jste se do toho vrhnout, klapity-klapity-klap!, a člověk byl obvykle příliš zaměstnaný jízdou, kůň zase během, dokonce ani nevzhlédli. Ovšem tohle nebývalo časté. Kůň je koneckonců smrtelný a jako všichni neupevnění tvorové se snadno unaví; takže oni, pokud k tomu nebyl naléhavý důvod, své koně neunavovali. A zdá se, že v těch dobách tolik naléhavých důvodů neměli.

Je to už dávno, co jsem běžel tryskem, a abych pravdu řekl, ani by mi nevadilo si to zase jednou zkusit. Vlastně na tom bylo cosi osvěžujícího.

Vzpomínám si na první motorový vůz, který jsem kdy viděl. Jako většina z nás jsem ho považoval za smrtelníka, za nějaký druh neupevněného tvora, mně zatím neznámý. Trochu jsem se vylekal, protože jsem se domníval, že po sto třiceti dvou letech už všechnu místní faunu znám. Ale co je nové, je vždycky zajímavé, tak nějak bezvýznamně zajímavé, a tak jsem tenhle nový jev pozorně sledoval. Blížil jsem se k němu docela rychle, zhruba rychlostí cvalu, ale zcela jiným krokem, který se k neohrabanému vzhledu té věci hodil: nepohodlným, natřásavým, valivým, přiškrceným, škubavým krokem. Během dvou minut, ještě než jsem vyrostl na čtvrt metru, jsem věděl, že to není smrtelný tvor, ať už upevněný, neupevněný anebo volný. Byla to vyrobenost, jako ty dvoukoláky, do kterých se zapřahají koně. Považoval jsem ji za tak špatně zhotovenou, že jsem ani nečekal, že by se po tom, co přefuní přes Západní vršek, ještě vrátila, a upřímně jsem doufal, že se nevrátí nikdy, protože to škubavé natřásání se mi nelíbilo.

Jenže ta věc si oblíbila pravidelný režim, a tak jsem byl chtě nechtě donucen k témuž. Každý den ve čtyři jsem se k ní musel přibližovat, trhat a cukat sebou od západu, zvětšovat se, vztyčit se nad ní a zase se zmenšovat. A potom v pět jsem musel zase poskakovat zpátky jako malý zajíček, se svými osmnácti metry, křepčit a kodrcat od východu, dokud mě ta zatracená potvora konečně neztratila z dohledu a já si mohl oddychnout a uvolnit údy ve večerním větru. Ve stroji vždycky seděli dva: mladý muž, který držel volant, a za ním stará nasupená žena zabalená do houní. Jestli spolu někdy o něčem mluvili, já to neslyšel. V těch dobách jsem na cestě vyslechl nejeden rozhovor, ale z toho stroje žádný. Vršek to mělo otevřený, ale dělalo to takový hluk, že přehlušil všechny hlasy, dokonce i hlas strnada, který se mnou ten rok pobýval. Hluk byl skoro stejně odporný jako to kodrcání.

Pocházím z rodu, v němž máme pevné zásady a značnou sebeúctu. Heslo Querců zní „Zlom se, ale neohni“ a já se jej vždy snažil držet. Takže když jsem byl pouhou vyrobeností přinucen takto kodrcat a poskakovat, urazilo to nejen mou osobní hrdost, ale i hrdost celého našeho rodu.

Jabloním v sadu na úpatí kopce to zřejmě nevadilo; jenže jablka jsou ochočená. Jejich geny manipulovali celá staletí. Kromě toho jsou to stádní tvorové – žádný strom ze sadu si nikdy neudělá opravdu vlastní názor.

Já si svůj názor nechával pro sebe.

Byl jsem však velice potěšen, když nás motorový vůz přestal sužovat. Uplynul bez něj celý měsíc, a celý ten měsíc jsem velice ochotně kráčel k lidem a klusal ke koním, dokonce jsem se pohupoval nahoru a dolů pro jedno dítě, které matka nesla v náručí, a snažil se ze všech sil, i když bez úspěchu, udržet v jeho zorném poli.

Za měsíc ovšem – bylo září, protože vlaštovky odletěly pár dnů předtím – se objevil další takový stroj, nějaký nový, a zničehonic táhl mě, cestu a náš kopec a také sad, pole a střechu statku a všechno to hopsalo a kodrcalo a rámusilo od východu na západ; uháněl jsem rychleji než tryskem, rychleji než kdy dřív. Měl jsem sotva čas prudce se vztyčit a pak jsem se hned musel scvrknout.

A příští den přijel zase jiný.

Pak jich bylo víc a víc, každý rok, týden, den. Stal se z nich hlavní prvek místního Řádu věcí. Cestu zatím prohloubili a zpevnili štěrkem, rozšířili, navrch dali něco velice hladkého a hnusného, jakoby stopu za slimákem, bez kolejí, kaluží, kamenů, květin a stínů. Na cestě bývala spousta malých neupevněných tvorů, luční kobylky, mravenci, žáby, myši, lišky a tak dál, a většina z nich byla moc malá na to, abych se kvůli nim pohyboval, protože mě vlastně neviděli. Teď se rozumní živočichové začali nové silnici vyhýbat a ty nerozumné to rozmačkalo. Viděl jsem takhle umřít ohromnou spoustu králíků, přímo u svých nohou. Jsem vděčný za to, že jsem dub, a že i když mě může zlomit vítr a mohu být vyvrácen z kořenů, pokácen či rozřezán, alespoň mě nelze, za žádných okolností, rozmáčknout.

Když teď bylo na silnici tolik motorových vozů najednou, bylo třeba, abych své dovednosti zdokonalil. Už jako pouhý semenáček, sotva jsem pozvedl hlavu nad okolní plevel, jsem se naučil základní trik – chodit dvěma směry najednou. Naučil jsem se to, aniž bych o tom přemýšlel, pod prostým tlakem okolností, jakmile jsem poprvé spatřil chodce přicházejícího od východu a proti němu na západě jezdce na koni. Musel jsem jít dvěma směry zároveň, a to jsem taky udělal. Myslím, že toto my stromy zvládáme bez zvláštního úsilí. Byl jsem sice nervózní, ale úspěšně jsem minul jezdce a pak se za ním zmenšoval, zatímco současně jsem se ještě houpavě blížil k chodci a vskutku ho minul (aniž bych se nad ním prudce vztyčil, to tehdy nebývalo!) teprve ve chvíli, kdy jsem se jezdci ztratil z dohledu. Když jsem to tehdy vykonal poprvé, byl jsem na sebe pyšný, protože jsem byl velice mlád; ve skutečnosti to ale až tak obtížné není. Od těch dob jsem to samozřejmě provedl bezpočtukrát a bylo to jako nic; zvládl bych to i ve spánku. Ovšem zamysleli jste se někdy nad tím, jak tohoto výkonu docílit a jaké dovednosti je třeba, když se má strom zvětšovat současně pro všechny řidiče čtyřiceti motorových vozů jedoucích proti sobě, ale pro každého trochu jinou rychlostí a trochu jinak, a přitom se v tutéž chvíli pro čtyřicet dalších, kteří jsou k němu zády, zmenšovat, a přitom nezapomenout prudce se vztyčit v pravý čas nad každým z nich – a tohle dělat minutu po minutě, hodinu po hodině od úsvitu do soumraku nebo ještě mnohem déle?

Na mé silnici totiž začalo být velice rušno; pracovala celý den pod téměř nepřetržitým provozem. Silnice pracovala a já pracoval taky. Už jsem tolik nedrncal a nenadskakoval, zato jsem musel běhat rychleji a rychleji: nesmírně vyrůst, prudce se vztyčit ve zlomku vteřiny, smrsknout se v nic, všechno ve spěchu, aniž bych měl čas si akci vychutnat, a bez odpočinku: pořád a pořád dokola.

Velice málo řidičů se obtěžovalo na mě podívat, byť třeba jen letmo. Zdálo se, že mě už vlastně nevidí. Prostě jen hleděli vpřed. Jako by věřili tomu, že „někam jedou“. Vpředu měli na vozech připevněna malá zrcátka, do nichž občas letmo pohlédli, aby viděli, kde už byli; potom znovu zírali vpřed. Myslel jsem si, že této mylné představě o Postupu vpřed podléhají jen brouci. Ti přece pořád spěchají sem a tam a nikdy se nepodívají vzhůru. O broucích jsem nikdy neměl valného mínění. Ale brouci mě aspoň nechávali na pokoji.

Přiznám se, že někdy, za šťastných nocí plných tmy, kdy mi měsíc nestříbřil korunu, hvězdy se nezakrývaly mými větvemi a já si mohl odpočinout, jsem vážně uvažoval o tom, že uniknu povinnosti vůči všeobecnému Řádu věcí: že se odmítnu pohnout. Ne, nebylo to vážně. Jen napůl vážně. Byla to pouhá únava. Když i hloupá, tříletá vrbička na úpatí kopce přijala svou zodpovědnost a pro každý motorový vůz na silnici se kodrcala a sunula, zrychlovala, rostla a scvrkávala, měl jsem se tomu snad já, dub, vyhnout? Šlechtická čest zavazuje a já věřím, že jsem nikdy neupustil žalud, který by neznal svou povinnost.

Od té doby dodržuji Řád věcí už padesát či šedesát let a odvedl jsem pěkný kus práce na podporování iluze lidských bytostí, že „někam jedou“. A nijak se nebráním tomu, dělat to dál. Stala se však skutečně hrozná věc, proti níž musím protestovat.

Nevadí mi chodit dvěma směry současně; nevadí mi se souběžně zvětšovat i scvrkávat; nevadí mi pohybovat se, dokonce ani nepříjemnou rychlostí devadesáti nebo sta kilometrů v hodině. Jsem připraven dělat tohle všechno dál, dokud mě neporazí nebo nesrazí buldozerem k zemi. Je to moje práce. Avšak ohrazuji se, důrazně se ohrazuji proti tomu, abych byl zvěčňován.

Do věčnosti mi není vůbec nic. Jsem dub, nic víc, nic míň. Mám svou povinnost a tu vykonávám; mám své radosti a užívám si jich, ačkoli radostí je méně, protože je i méně ptáků a vítr odporně páchne. Nicméně, ať jsem jak chci dlouhověký, na pomíjivost právo mám. Smrtelnost je mou výsadou. A ta mi byla odňata.

Byla mi odňata jednoho deštivého večera loni v březnu.

Jako obvykle zaplňovaly překotně se pohybující silnici husté návaly vozů v obou směrech. Měl jsem tolik práce s tím, že jsem se řítil podél cesty, zvětšoval se, prudce se vztyčoval a zmenšoval se, a světla přitom ubývalo tak rychle, že jsem si sotva všiml, co se děje, dokud se to nestalo. Řidič jednoho z aut zjevně cítil, že jeho potřeba „někam jet“ je mimořádně naléhavá, a tak se pokusil umístit svůj vůz před vůz před sebou. Tento manévr si žádá dočasné zkosení Směru silnice a přesunutí na protilehlou stranu, která normálně běží opačným směrem (a rád bych podotkl, že za tuto zručnost ve vykonávání podobných manévrů silnici velice obdivuji, protože to musí být pro neživého tvora, pouhou vyrobenost, značně obtížné). Když však tento nedočkavý vůz přejížděl na druhou stranu, ocitl se v jeho těsné blízkosti proti němu jiný vůz; a cesta s tím nemohla nic dělat, byla už úplně přeplněná. Aby se nedočkavý vůz vyhnul nárazu do vozu proti němu, naprosto porušil Směr silnice a stočil se sám do severojižního směru, takže mě donutil skočit přímo na něj. Neměl jsem jinou možnost. Musel jsem se pohnout, a to rychle – sto třicet kilometrů za hodinu. Skočil jsem: prudce jsem se nad ním vztyčil a byl jsem obrovský, větší než kdy dřív. A pak jsem do auta udeřil.

Přišel jsem o značnou část kůry, a co je ještě vážnější, o pěkný kus mízního pletiva, ale protože jsem vysoký dvaadvacet metrů a v bodě nárazu asi metr tlustý, k žádné velké škodě nedošlo. Větve se mi nárazem zatřásly tak, že se jedno loňské drozdí hnízdo posunulo a spadlo; a já byl tak otřesen, že jsem zasténal. V mém životě to byla jediná chvíle, kdy jsem něco nahlas pronesl.

Motorový vůz hrůzostrašně zaječel. Můj úder ho rozdrtil, úplně rozmačkal. Zadnici měl celkem nedotčenou, zato přední čtvrtka se pokřivila a zvrásnila jako starý kořen; rozlétly se z ní kolem malé třpytivé kousky a dopadly na zem jako ostrý, tvrdý déšť.

Řidič neměl čas nic říct; zabil jsem ho okamžitě.

Proti tomu neprotestuji. Zabít jsem ho musel. Neměl jsem na vybranou, a tím pádem nemám ani čeho litovat. Protestuji však proti následující věci, tu nemohu snést: když jsem po něm skočil, uviděl mě. Konečně se podíval vzhůru. Uviděl mě tak, jako mě ještě nikdy předtím nikdo neviděl, dokonce ani dítě ne, dokonce ani nikdo v dobách, kdy se ještě lidé na věci dívali. Uviděl mě celého, a neviděl nic víc než mě – v tu chvíli a ani už nikdy potom.

Uviděl mě z hlediska věčnosti. Spletl si mě s věčností. A protože v tom okamžiku mylné vidiny zemřel, protože se to už nikdy nemůže změnit, jsem v tom okamžiku navždycky lapen.

To je k nevydržení. Takovou iluzi podporovat nemohu. Jestliže lidské bytosti nechtějí pochopit, že vše je relativní, budiž; musejí však pochopit, že vše je propojené.

Jestliže je to z hlediska Řádu věcí nezbytné, budu zabíjet řidiče aut, ačkoli zabíjení není povinností, která by se od dubů obvykle vyžadovala. Je však nespravedlivé žádat po mně, abych hrál nejen roli zabijáka, ale i smrti. Neboť já nejsem smrt. Jsem život: jsem smrtelný.

Pokud chtějí lidé popatřit ve světě na smrt, je to jejich problém, ne můj. Já pro ně Věčnost hrát nebudu. Ať se neobracejí pro smrt ke stromům. Jestli si přejí vidět právě ji, nechť pohlédnou jeden druhému do očí a spatří ji tam.

Pytlák

Když jsem k tomu obřímu živému plotu přišel poprvé, byl jsem ještě dítě. Sbíral jsem houby, ne pro zábavu, jak jsem četl, že to dělá panstvo, ale z holé nutnosti. Sbírat, co člověk nepotřebuje, je privilegium, říká se, výsada šlechticů. Vskutku bych řekl, že je to jedna z činností, které člověka na šlechtice pasují a samy o sobě se privilegiem stávají. Sbírat potravu, protože má člověk hlad, to je úděl prostých lidí. To z člověka obvykle dělá jen pytláka. Takže jsem pytlačil houby v králově lese.

Otec mě toho rána poslal do lesa s košíkem a rozkázal: „A neukazuj se tu, dokud nebude plný!“ Věděl jsem, že mě zbije, jestli se nevrátím s košíkem plným něčeho k jídlu – v nejlepším případě s houbami, v tuhle roční dobu, anebo se spirálkami kapradinových výhonků, které začaly na pár místech teprve rašit z prochladlé půdy. Praští mě přes ramena násadou motyky nebo nějakou větví a pošle mě spát bez večeře, protože bude hladový a zklamaný. Když já budu hladovější než on, a k tomu ještě vzteklý a ponížený, on bude mít ze sebe lepší pocit. Po nějaké době projde tiše kolem mého kouta macecha a nechá mi na slamníku nebo v dlani kousek jídla, který mi sežene nebo vyšetří z vlastní bídné večeře – kousek kůrky, žmolek hrachové kaše. Očima mi výmluvně poví: Nic neříkej! A já nic neřeknu. Nikdy jsem jí nepoděkoval. Potmě jsem jídlo snědl.

Otec macechu často bil. Mým údělem, ať šťastným, či nešťastným, bylo, že když jsem ji viděl zbitou, lepší pocit jsem ze sebe neměl. Místo toho jsem prožíval největší hanbu vůbec – cítil jsem se dokonce ještě hůř než ta plačící, ubohá žena. Nemohla nic dělat a já nemohl udělat nic pro ni. Jednou, když pracovala na poli, jsem se pokusil v chatrči zamést, aby bylo všechno v pořádku, až se vrátí, ale moje zametání jen všude rozvířilo prach. Když přišla z pole, špinavá a utahaná z okopávání, ničeho si nevšimla a hned se pustila do rozdělávání ohně, nošení vody a tak dál, zatímco otec, špinavý a utahaný stejně jako ona, s mocným povzdechem usedl na naši jedinou židli. A já měl vztek, protože jsem koneckonců neudělal vůbec nic.

Vzpomínám si, že když si ji otec vzal, když jsem byl ještě docela malý, hrávala si se mnou, jako by sama byla dítě. Uměla různé hry, při kterých se hází nožem, a učila mě je. Učila mě abecedu z knížky, kterou měla. Vychovaly ji jeptišky, a tak uměla písmenka dobře, chudačka. Otec měl představu, že kdybych se naučil číst, mohli by mě vzít do kláštera a rodina by zbohatla. Z toho samozřejmě nebylo nic. Macecha byla malá a slabá a v práci otci nepomohla tolik, jako kdysi moje matka, a tak se nám dobře nevedlo. Moje lekce čtení brzy skončily.

Právě macecha přišla na to, že umím dobře hledat, a naučila mě, po čem se mám dívat – po hřibech i babkách, choroších a smržích a dalších houbách, výhoncích a koříncích, v sezóně po bobulích a šípcích, a po potočnici v potocích; učila mě dělat pasti na ryby; otec mi ukázal, jak líčit oka na králíky. Brzy se na mě začali spoléhat, že seženu velkou část našeho jídla, protože všechno, co jsme vypěstovali u nás na poli, putovalo k baronovi, který pole vlastnil, a my měli povolený jen záhon bylinek a zeleniny do kuchyně, aby nás dřina na vlastním od práce pro barona příliš neodváděla. Byl jsem na své loupežné výpravy pyšný a chodil jsem do lesa dobrovolně a beze strachu. Což jsme nežili na samém kraji lesa, téměř v něm? Což jsem neznal každou pěšinu, mýtinu a hájek na míli daleko od chatrče? Považoval jsem tuto oblast za své hájemství. Ale otec mi pořád, každé ráno, poroučel, abych šel, jako kdybych k tomu potřeboval rozkaz, a ještě to opepřil nedůvěrou – „Neukazuj se tu, dokud nebude košík plný!“

Někdy to věru nebylo jednoduché – časně zjara, když ještě nic nevyrašilo –, zrovna jako toho dne, kdy jsem poprvé spatřil obří živý plot. Ve stínu dubů ještě ležel šedavý starý sníh. Šel jsem pořád dál a nenacházel ani jedinou houbu, ani jediný výhonek kapradí. Na keřích visely seschlé bobule – chutnaly shnile. V pasti nebyla ani rybka, do žádného oka se nechytil králík a raci se ještě schovávali v bahně. Šel jsem dál než kdykoli předtím, protože jsem doufal, že objevím nový porost kapradí nebo vypátrám zásobu oříšků nějaké veverky podle jejích stop na hladkém a pórovitém sněhu. Trmácel jsem se dál bez větších nesnází, protože jsem našel stezku stejně dobrou jako opravdová cesta – jako alej, co vede k baronovu sídlu. Mezi vysokými buky, které ji lemovaly, leželo studené sluneční světlo. Na jejím konci bylo cosi jako živý plot, ale vysokánský – tak vysoký, že jsem jej zprvu považoval za mraky. Byl to konec lesa? Konec světa?

Hleděl jsem na to při chůzi, ale ani na chvilku jsem se nezastavil. Čím blíž jsem šel, tím úžasněji to vypadalo – živý plot vyšší než prastaré buky a táhne se doleva i doprava, kam až dohlédnu. Jako každý živý plot byl z keřů a stromů, které se propletly navzájem, když rostly, ale byly nesmírně vysoké, husté a trnité. V tuhle roční dobu byly jejich větve černé a holé, ale nikde jsem neviděl žádnou mezírku nebo škvírku, kterou bych se mohl skrz plot podívat. Trní bylo neproniknutelně propletené od mocných kořenů až nahoru. Přitiskl jsem obličej až k němu a trní mě za mou troufalost pěkně poškrábalo, ale neuviděl jsem nic než nekonečnou, temnou spleť sukovitých kmenů a nelítostných větví.

No, pomyslel jsem si, jestli je to ostružiní, aspoň posbírám spoustu ostružin, hned jak přijde léto! – protože když jsem byl dítě, neměl jsem v hlavě skoro nic než jídlo. Bylo to moje jediné zaměstnání a můj hlavní zájem.

Ale na druhou stranu dětská mysl ráda těká. Občas, když bylo k večeři jídla dost a já byl sytý, pozoroval jsem, jak náš malinký ohýnek dohasíná, a lámal si hlavu, co je asi na opačné straně obřího trnitého plotu.

Plot skutečně byl pokladnicí ostružin a hložin, takže jsem tam býval celé léto a na podzim často. Dojít tam mi zabralo půl dopoledne, ale když se na obřím živém plotě urodilo, mohl jsem naplnit košík i vak ostružinami a hložinkami prakticky hned a pak mít celou hlavní část dne sám pro sebe. Nejčastěji mě těšilo, když jsem mohl podél plotu bloumat, tu a tam sníst obzvlášť pěknou ostružinu a spřádat své mlhavé sny. Tehdy jsem neznal žádné příběhy, jedině ten strašně jednoduchý o svém otci, své maceše a sobě samém, takže moje denní snění nemělo žádný pevný tvar ani děj. Ale celou tu dobu, co jsem tak šel, jsem pořád napůl pokukoval po nějaké skulině či otvoru, jímž bych se mohl dostat za plot. Jestli jsem měl nějaký příběh, který bych si mohl vyprávět, tak tenhle: skrz obří živý plot vede cesta a já ji objevím.

Šplhání nepřicházelo v úvahu. Nic vyššího jsem v životě neviděl a plot byl až po vrcholek plný trnů dlouhých jako moje prsty a ostrých jako jehly. Když jsem byl při sbírání plodů nepozorný, trní se mi zachytilo o šaty a roztrhlo je; paže mi každé léto křížem krážem pokrývaly rudé a černé škrábance.

Ale chodil jsem tam rád a rád jsem se podél plotu procházel. Jednou počátkem léta, několik roků po tom, co jsem plot objevil, jsem se k němu vypravil. Na ostružiny bylo ještě brzy, ale když trní rozkvetlo, ratolesti plné květů se draly vzhůru jedna přes druhou výš a výš jako mraky na nebi a já se na to rád díval, rád jsem čichal jejich vůni, těžkou jako vůni masa nebo chleba, ale sladkou. Vydal jsem se vpravo. Chůze podél celého plotu byla snadná, jako by tamtudy kdysi vedla cesta. Paže starých lesních buků, tvořící na zemi proměnlivý, mihotavý stín, nesahaly až docela k trnité zdi, jejíž nejvyšší rozkvetlé ratolesti se tyčily vysoko nad buky, nad jejich koruny. Pod trnitou stěnou ležel stín, těžká vůně ostružinových květů a dusné bezvětří. Bylo tam vždycky velké ticho, a to ticho se šířilo z druhé strany živého plotu.

Už dávno jsem si všiml, že z druhé strany nikdy nezaslechnu zpívat ptáky, byť jejich jarní písně znějí ze všech lesních zákoutí. Občas jsem zahlédl nějakého ptáčka plot přeletět, ale jestli jsem toho samého viděl letět nazpátek, tím jsem si vůbec nebyl jistý.

A tak jsem bloumal tichem, po hebké trávě, dál a dál, a dával pozor, jestli neuvidím svoje oblíbené malé červenohnědé houby, když tu mi tráva, les i rozkvetlý živý plot začaly připadat nějak divné. Pomyslel jsem si, že tak daleko podél plotu jsem ještě nešel, a přece mi všechno připadá, jako bych to viděl už spoustukrát. Tuhle skupinku mladých břízek určitě znám, jedna z nich je ohnutá, jak ji v zimě zalehl sníh. Potom jsem nedaleko bříz, vedle travnaté stezky, pod keřem divokého rybízu spatřil košík a plátěný vak. Byl tu někdo další – tady, kde jsem v životě nikoho nepotkal. Někdo pytlačil v mém rajónu.

Lidé z vesnice se lesa báli. A protože naše chatrč stála bezmála pod stromy lesa, báli se i nás. Nikdy jsem nepochopil, z čeho měli strach. Vykládali o vlcích. Vlčí stopu jsem viděl jednou a občas, za zimních nocí, jsem porůznu slyšel osamělé vytí, ale k našemu domu ani polím se vlk nikdy nepřiblížil. Lidé vykládali o medvědech. Nikdo z naší vesnice medvěda ani jeho stopy nikdy neviděl. Lidé mluvili o nástrahách lesa, o kouzlech a nebezpečí, vyvalovali oči a šeptali, a já je měl všechny za úplné blázny. O žádných kouzlech jsem nevěděl. Chodil jsem do lesa a zase z lesa, chodil jsem po lese sem a tam, jako kdyby to byla moje zahrádka, a ještě jsem v něm nenašel nic, čeho bych se měl bát.

Takže kdykoli jsem musel jít té půl míle z naší chatrče a vejít do vesnice, lidé se na mě dívali úkosem a nazývali mě divochem. A já byl hrdý na to, že mi tak říkají. Možná bych byl spokojenější, kdyby se na mě byli usmáli a oslovili mě jménem, ale takhle jsem měl svou hrdost, své hájemství, svou divočinu, kam se neodvažoval chodit nikdo jiný než já.

Takže na stopy po vetřelci, nevítaném hostu, soupeři jsem teď hleděl ustrašeně a bolestně – dokud jsem si neuvědomil, že ten pytel a košík jsou moje. Obešel jsem totiž obří živý plot kolem dokola. Plot tvořil kruh. Můj les byl celý vně kruhu. To, co bylo na opačné straně plotu – nevěděl jsem, co to je –, bylo uvnitř.

To odpoledne přerostla moje zahálčivá zvědavost ohledně obřího plotu v touhu, v rozhodnutí proniknout dovnitř a na vlastní oči spatřit ono skryté, tajné místo. Když jsem večer ležel a pozoroval skomírající uhlíky, přemýšlel jsem, jaké nástroje budu potřebovat, abych se skrz živý plot prosekal, a kde je seženu. Ubohé motyčky a krumpáče, s nimiž jsme obdělávali pole, by ty mocné kmeny a větve sotva poškrábaly. Potřeboval jsem opravdové ostří a dobrý brousek, na kterém bych si je mohl nabrousit.

Tak se začala moje kariéra zloděje.

Ve vesnici zemřel starý dřevorubec; doslechl jsem se to ještě ten den na trhu. Věděl jsem, že žil sám a že se o něm říkalo, že je lakomý. Možná u něj najdu, co potřebuju. Když té noci otec s macechou usnuli, vykradl jsem se z chatrče a při měsíčku došel zpátky do vesnice. Dveře domku byly otevřené. V ohništi pod kouřovým otvorem doutnal oheň. Nalevo od ohně, v té části domu, kde se spalo, vystavily dvě ženy nebožtíka. Seděly u něj a povídaly si a občas, když si vzpomněly, táhle zanaříkaly.

Polehoučku jsem se vydal na opačný konec domu, kde měl stání dobytek; od žen mě oddělovalo ohniště, a tak mě neviděly ani neslyšely. Kráva přežvykovala píci, kočka mě pozorovala, ženy za ohništěm si něco mumlaly a smály se a stařec ležel jako socha v rubáši na pryčně. Tiše, ale neuspěchaně jsem si prohlédl jeho nářadí. Měl pěknou sekyru, hrubě zhotovenou pilu a otočný brusný kámen na stojanu – pro mě hotový poklad. Stojan jsem odnést nemohl, ale topůrko jsem si vecpal pod košili, nástroje do podpaží a kámen popadl do obou rukou a vyšel jsem opět ven. „Kdo je tam?“ zeptala se bez zájmu jedna z žen a jen tak z povinnosti zanaříkala.

Než jsem dotáhl kámen po cestě k naší chatrči, málem jsem si vykloubil obě ruce. Ukryl jsem kámen, nástroje i topůrko o kousek dál v lese pod hromadu klestí. Vkradl jsem se zpátky do černé tmy naší chýše bez oken a cestu k pryčně nahmatal, protože oheň už vyhasl. Dlouho jsem ležel a srdce mi prudce bušilo – vyprávělo můj příběh: ukradl jsem zbraně a teď začnu obléhat obří trnitý živý plot. Neřekl jsem to však těmito slovy. Neznal jsem obléhání, války ani vítězství, žádnou z těch velikých dějinných událostí. Neznal jsem jiný příběh než jen ten svůj.

Kdybyste ho měli číst v knize, byl by to příběh velice nezáživný. Moc se z něj vyprávět nedá. Celé to léto a podzim, zimu a jaro, a další léto a další podzim, a pak další zimu jsem bojoval svou válku, vedl obléhání: sekal jsem, otesával a rozřezával trnité ostružinové a šípkové houští. Když jsem podťal jeden tlustý a nepoddajný kmen, nemohl jsem ho uvolnit, dokud jsem nepřesekal i padesát větví propletených s těmi jeho. Když byl uvolněný, vytáhl jsem ho ven a začal přesekávat další kmen. Tisíckrát se mi ztupila sekyra. Vyrobil jsem si stojan na brusný kámen a tisíckrát jsem na něm sekyru nabrousil, až byla tenká jako list a ostří se na ní lámalo. Pila se mi hned první zimu roztříštila o oddenek tvrdý jako pazourek. Druhé léto jsem ukradl pilu a sekyru partě potulných dřevorubců, kteří tábořili o kousek dál v lese, poblíž cesty k baronovu sídlu. Oni pytlačili dřevo v mém hájemství – v lese. Já jim na oplátku ukradl nářadí. Měl jsem pocit, že je to spravedlivý obchod.

Otec reptal, že bývám tak dlouho pryč, ale jídlo jsem nosil dál a měl jsem políčeno tolik ok, že jsme mohli mít králíka, kdy se nám zachtělo. V každém případě se mě otec už neodvažoval uhodit. Bylo mi šestnáct nebo sedmnáct, aspoň myslím, a přestože jsem rozhodně nebyl urostlý, vysoký ani příliš silný, byl jsem silnější než on, unavený starý muž, kterému bylo už čtyřicet nebo víc. Macechu, tu bil, jak se mu zlíbilo. Stala se z ní maličká, bezzubá stařena se zarudlýma očima. Promluvila jen málokdy. A když promluvila, otec jí obvykle dal facku a láteřil, že ženy tlachají, že člověku nedají pokoj. „Copak nikdy nebudeš zticha?“ zařval a ona před ním ucouvla a stáhla hlavu mezi ramena jako želva. Přece však někdy večer, když se omyla hadrem v míse vody ohřáté v uhlíkách a pak jí sklouzla pokrývka, jsem viděl, že má jemnou kůži, měkká ňadra a oblé boky, nezřetelně viditelné ve světle plamenů. Vždycky jsem se odvrátil, protože když viděla, že se na ni dívám, polekalo ji to a zahanbilo. Říkala mi „synu“, ačkoli jsem jejím synem nebyl. Jménem mě naposledy oslovila už hodně dávno.

Jednou jsem ji přistihl, jak mě při jídle pozoruje. Toho prvního podzimu byla dobrá úroda a my měli tuřínů na celou zimu. Sledovala mě upřeným pohledem a já věděl, že se mě, dokud je otec pryč, chce zeptat, co to celý den dělám v lese, proč mám v jednom kuse roztrhanou košili, vestu i kalhoty, proč mám na dlaních tlusté mozoly a hřbety rukou křížem krážem poseté tisíci škrábanců. Kdyby se byla zeptala, byl bych jí to řekl. Jenže ona se nezeptala. Odvrátila tvář a skryla ji v přítmí, v tichu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Gwilanina harfa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.