Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Záblesk v zrcadle

Vydání první

Copyright © 2022 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2543. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lightning in a Mirror vydaného

nakladatelstvím BERKLEY, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York v roce 2022

Český překlad © 2022 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2022 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1908-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1909-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Amanda Quick

Záblesk v zrcadle

Pro Franka, jako vždycky s láskou.

PROLOG

Před pěti lety…

Harlan Rancourt stál ve stínech nocí potemnělé uličky a sledoval, jak záchranáři vynášejí tělo jeho otce z trosek. Výbuch zničil celý roh budovy. Ulice byla plná úlomků skla a kousků kovu. Nikdo, kdo se nacházel v laboratoři ve druhém patře, nemohl přežít.

Nebýt prudké hádky, která se tu odehrála před pár hodinami, zemřel by se Stensonem Rancourtem.

Na druhé straně ulice stáli dva muži zodpovědní za tu explozi a povídali si s policií. Harlan neslyšel, co říkají, ale věděl, že lžou a překrucují pravdu tak, aby působili jako nevinné oběti, jež vyvázly o vlásek.

Jenže Victor Arganbright a Lucas Pine byli všechno jen ne nevinní. Díky tomu výbuchu dosáhli toho, co měli v úmyslu. Získali tím kontrolu nad Nadací – mocnou, tajemnou organizací, kterou vedla rodina Rancourtů po dvě generace. Stenson Rancourt měl v úmyslu ji předat třetí generaci.

Mně, pomyslel si Harlan.

Záchranáři naložili zabalené tělo do záchranky a zavřeli dveře. Harlan se otočil a vydal se dál do uličky. Byl si jistý, že ho nikdo neviděl. Dokázal velice dobře splynout s okolím.

Jeho schopnost zůstat bez povšimnutí je nejspíš to jediné, co ho udrží naživu. Až si Arganbright a Pine uvědomí, že jeho tělo v té zničené laboratoři nebylo, začnou po něm pátrat. A budou na to moct vynaložit značnou část bezpečnostních zdrojů Nadace.

Zkusil odejít od svého dědictví, ale to už teď nebylo možné. Pomsta vyžadovala naprosté odevzdání.

Kapitola 1

Olivia LeClairová byla v půlce cesty přes parkovací garáž a uvažovala o tom, že si pořídí kočku, když jí došlo, že muž blížící se k ní ji chce zavraždit.

„Zdravím, pamatujete si na mě?“ zeptal se jí vrah. „Jsem Brian. Brian Gatewood. Minulý víkend jsme se potkali na rychlém randění. Netušil jsem, že bydlíte v téhle budově. To je hezká náhoda. Já jsem se sem právě přistěhoval. Do desátého patra.“

Jako by neměla vlastních starostí dost, kvůli nové vlně nočních můr, která ji v poslední době okrádala o spánek. Snové obrazy přicházely v šepotavých a přízračných úlomcích: jakýsi hlas, který téměř poznávala, jí napovídal, aby utekla. V cestě jí stálo kobaltově modré zrcadlo. Pronásledovali ji nevidění netvoři. A nyní se měla setkat s velice skutečným vrahem. Potřebuje dovolenou.

Brian Gatewood byl pohledný takovým tím otevřeným způsobem milého chlapce a zubil se na ni přátelským, mírně flirtujícím úsměvem. Bundu měl zvlhlou z mlhavé seattleské noci. Jeho běžecké boty zanechávaly na betonové podlaze stopy. V ohbí jedné paže držel sáček s potravinami a v ruce klíče od auta. Baseballovou čepici měl staženou do čela přes oči.

„Vzpomínám si na vás,“ prohlásila. „Vítejte v našem domě. Myslím, že se vám tu bude líbit. Bydlení je tu velice příjemné.“

Vřelá slova doprovodila oslňujícím úsměvem. V měsících poté, co si s Catalinou otevřely Agenturu Larková & LeClairová, zjistila, že má herecký talent. Což se v detektivní branži docela hodilo.

„Proto jsem podepsal nájemní smlouvu,“ rozplýval se Brian nadšením. „Kvůli pohodlí. Na kterém patře bydlíte?“

Vrahové jsou často rovněž dobří herci. Brianova potíž spočívala v tom, že ať už se tvářil sebeuhlazeněji a sebepříjemněji, nedokázal skrýt tlumené, téměř neviditelné vlnové délky, jež zářily v jeho auře. Pro ženu, která dokázala číst energetická pole stejně snadno jako knížky, se pásy světlé záře daly popsat jediným slovem – albín. Což byl slangový výraz, jímž paranormální komunita označovala psychopaty.

Ta informace, ačkoliv děsivá, nebyla tím, co prozradilo, že má Brian v úmyslu zaútočit – ne všichni psychopaté se totiž chovají násilně. Spousta z nich si spokojeně žije své relativně klidné životy podvodníčků a švindlířů. Lámou lidem srdce a připravují je o peníze, ale nezabíjejí je.

Pak je tu však ještě jedna skupina, ti, kteří se živí lidským strachem, bolestí a v některých případech i krví. Brian Gatewood byl jedním z nich. To varování mu plápolalo v auře ve formě žhavých proudů krvavě rudé energie.

„V devátém patře,“ prozradila. „Určitě se vám bude líbit posilovna. Ta je v nejvyšším poschodí.“

„Už se těším, až ji vyzkouším,“ přikývl Brian.

Zvažovala vzdálenost zpátky do relativního bezpečí svého auta a pak odhadovala, kolik kroků se nachází od zamčených dveří do lobby, kde jsou výtahy. Nemusela být zrovna matematička, aby pochopila, že je v pasti. Neměla šanci, že unikne, ani jedním směrem. Dokonce i kdyby utíkala rychleji než Brian – což bylo nepravděpodobné, jelikož měla podpatky – bez problémů ji přemůže, jakmile se pokusí odemknout buď dveře od auta, nebo do lobby.

Stála na místě a dál se usmívala. „To mám ale štěstí. Jsem ráda, že jste tu. Zapomněla jsem svůj klíč v kuchyni. Pustíte mě, prosím, do lobby? Nebudu muset volat recepčního a žádat ho, aby mě zachránil.“

Brian na zlomek vteřiny zaváhal, jen na tak dlouho, aby potvrdil její podezření, že klíč v jeho ruce není ode dveří do budovy. Věci nešly zrovna tak, jak si je naplánoval.

Rychle se však vzpamatoval. „Jasně. Vydržte minutku.“ Pohlédl na starodávný fotoaparát visící jí na krku na koženém pásku. „Ten vypadá docela starožitně.“

„Taky že je,“ potvrdila Olivia. „Z poloviny dvacátého století.“

„Sbíráte staré foťáky?“

„Jenom tenhle.“

Ztratil o přístroj zájem a vykročil ke dveřím. Směr, jímž se vydal, ho přivede velice blízko k ní. Ustoupila, aby mu uhnula z cesty. Neznatelně pozměnil směr, aby mu nemohla utéct.

Couvla ještě o jeden krok a nechala si kabelku sklouznout z ramene na betonovou podlahu.

„Zatraceně,“ vyhrkla. „Zrovna jsem si ji koupila. Teď bude umazaná. Tu špínu z ní už nikdy nedostanu.“

Sklonila se a snažila se tvářit, jako by se chystala kabelku zvednout.

„Já vám ji podám,“ nabídl se Brian. „Tak co si myslíte o tom rychlém randění? Měla jste štěstí?“

Klíč si schoval do kapsy bundy. Když ruku vytáhl, spatřila, že v prstech svírá nůž. Rychle k ní vyrazil.

„Kdepak, neměla,“ odpověděla.

Narovnala se, zvedla fotoaparát a podívala se do hledáčku. Zapojila smysly, soustředila se na vířící vlnu energie v Brianově auře a stiskla krystalové tlačítko, které by u opravdového foťáku uvolnilo závěrku.

Kolem Briana zazářila paranormální energie. Pro ty, kteří měli nadpřirozené smysly, jimiž bylo možné scénu vidět, to vypadalo, jako by se stal obětí spontánního lidského vznícení. Místo aby se však vzňal v plamenech, prudce se otřásl. Pár zmrazených vteřin na ni nevěřícně zíral. Otevřel ústa ve výkřiku plném paniky a vzteku.

„Ty zatracená mrcho. Co mi to děláš?“

Sáček s nákupem mu vypadl z ruky a obsah se rozsypal na betonové podlaze. Brianovi se obrátily oči v sloup, načež se zhroutil se zaduněním, jež se odráželo ve stínech.

Olivia byla v šoku. Pozorovala muže v bezvědomí, jako by to byl had. Pulz jí ubíhal. Začala se třást. Skvěle. To poslední, co teď potřebuje, je nával paniky.

Přiměla se soustředit na to, co má udělat dál. Kolem Briana stále zářila tlumená, ale poměrně stabilní aura. Dobrá, takže není mrtvý. Nedalo se určit, jak dlouho zůstane v bezvědomí. Možná minuty. Možná navždycky.

Ten fotoaparát objevila před pár dny ve starožitnictví paní Swanové. Skoro nic o něm nevěděla – jen že je na něj nějak intuitivně napojená. Stala se jím posedlá, nedokázala ho pustit z dohledu. Všude ho nosila s sebou. Spala s ním v posteli. Jistě, nebylo to normální, ale nenormální bylo v podstatě definicí posedlosti.

Pochopení, že by ten starý přístroj mohl být nějaká paranormální zbraň, se na ni sneslo pomalu, ale s jistotou. Dnes večer byla nucena své podezření otestovat. Nyní si byla jistá, že by Briana mohla zabít, kdyby přes krystalové čočky vyslala jen o trochu víc žáru.

Silou vůle ovládla své smysly a počínající příval paniky a prohlédla si věci, které se vysypaly ze sáčku – roli izolepy, paruku a injekční stříkačku.

Ještě jednou se zhluboka nadechla, vytáhla telefon a vytočila známé jméno. Roger Gossard, vedoucí Gossardova poradenství, prvotřídní psychologické forenzní agentury, to zvedl při prvním zazvonění.

„Olivie,“ ozval se hlasem plným obav. „Co se děje? Jsi v pořádku?“

Podívala se na muže v bezvědomí a věci, jež vypadly z pytlíku.

„Gatewood na mě čekal v garáži,“ oznámila.

„Uvnitř? Sakra. Nechápu, jak se přes nás dostal. Kde jsi? Není ti nic?“

„Jsem v pohodě. Stojím v garáži nedaleko vstupu do lobby. Gatewood je v bezvědomí.“ Odmlčela se a ztěžka polkla. „Myslím, že utrpěl nějaké poškození.“

„Poškození?“

Položila jednu ruku na fotoaparát a zadívala se na muže na podlaze. „Možná mozkové aneurysma. Jak to mám vědět? Nejsem doktor.“

„Už jsem na cestě i s týmem,“ ujistil ji Roger. „Za pár minut jsme u tebe. O všechno se postaráme. Určitě jsi v pořádku?“

„Ano. Nezapomeň, že jsi mi slíbil, že z toho naši agenturu vynecháš. Mám pracovat v utajení. Pokud se média dozvědí, že byla naše firma součástí vyšetřování, smlsnou si na nás. S Catalinou se stále snažíme přenést přes řeči, že vedeme paranormální vyšetřovací agenturu. Nechceme přilákat další klienty, kteří si myslí, že čteme z ruky a předpovídáme budoucnost.“

„Neboj se. Gossardovo poradenství taky nestojí o špatnou publicitu. Jakákoliv zmínka o paranormálnu by podryla naši důvěryhodnost. Musíme chránit naši značku.“

„Když už mluvíme o značce, jistě tě potěší, že tvůj psychologický profil se v jednom nemýlil. Seznamkový vrah opravdu vypadá jako milý chlapík.“

Kapitola 2

„Myslel jsem, že jste zemřel,“ prohlásil Victor Arganbright.

„Chcete říct, že jste v to doufal.“ Harlan Rancourt si prohlížel jeden ze stovky obrazů, které zaplňovaly Victorovu rozlehlou kancelář. „Nikdy jste tak úplně nevěřil, že jsem vám nadobro zmizel z cesty, že ne? Proto jste mě posledních pět let hledal.“

Pět let. Už strávil na útěku pět velice dlouhých let, ukrýval se nejen před Nadací, ale i před minulostí. Nakonec byl nucen uznat, že ačkoliv by se nejspíš dovedl vyhýbat lidem z Arganbrightovy ochranky donekonečna, před svou minulostí nikdy neuteče. Byla tu neustále, jeden krok za ním. Už měl toho skrývání plné zuby.

„Odvedl jste dobrou práci,“ uznal Lucas Pine.

„Od vás je to kompliment,“ odtušil Harlan.

Ještě chvíli si prohlížel obraz. Olejomalba byla průměrné dílko z devatenáctého století, jež znázorňovalo věštkyni z Delf. Nebylo toho moc k vidění. Věštkyně byla vyobrazena ve své klasické póze, usazená na třínohé stoličce nad puklinou v zemi v jakési rozlehlé jeskyni. Postava, oděná v kapuci a rozevlátém hábitu, pronášela svá proroctví, zatímco vdechovala tajemné látky vyvěrající z otvoru ve skále. Ti, kteří zaplatili tučný poplatek, čekali nedaleko, dychtiví vyslechnout její tajemná varování a rady.

Samozřejmě pak bylo na zákazníkovi, aby si interpretoval význam proroctví. Ten platil a taky riskoval.

Obrazy visící na zdech a naskládané na podlaze kanceláře se lišily kvalitou, uměleckým stylem a hodnotou. Některé byly stovky let staré. Jiné moderní. Všechny však znázorňovaly stejné téma. Arganbright byl posedlý tematikou věštectví.

Stejně jako já, pomyslel si Harlan.

Odvrátil se od obrazu a upřel zrak na dva muže před sebou. Velice dobře si uvědomoval, jak riskuje, ale jednalo se o pečlivě promyšlené riziko. Do jiného by ani nešel a byl v tom velice dobrý. Když přišlo na posuzování pravděpodobností a předvídání výsledků, byl jako mistrovský hráč šachu. Ovšem i pro něho se jednalo o velký krok. Pokud se plete, mohl by přijít o život, nebo něco ještě horšího. Mohl by skončit zavřený v Halcyon Manoru, v psychiatrické léčebně, do níž Nadace schovávala opravdové netvory.

Bylo pozdní odpoledne. Arganbright a Pine pracovali v kanceláři, když zavolal na Victorovo soukromé číslo, aby je informoval, že stojí třicet pater pod jejich střešním bytem před hlavními dveřmi budovy Nadace. Poté co hovor ukončil, setkal se s dvěma ozbrojenými hlídači a byl transportován nahoru v soukromém výtahu.

Victor seděl za masivním stolem. Lucas se opíral o roh, jednu elegantně obutou nohu opřenou o podlahu, paže nenuceně zkřížené. Propustili bezpečnostní tým, ale Harlan si byl jistý, že jsou oba ozbrojení. Pozorovali ho, jako by byl jedním z paranormálních netvorů, po kterých Nadace pátrala a zavírala je do Halcyonu.

Netvorů jako Larissa Whittierová.

Všichni měli dobrý důvod, proč si dávat pozor. Nebylo žádným tajemstvím, že ho jeho otec považoval za svého dědice toho, z čeho se stal rodinný podnik Rancourtových – nebo zločinecký gang, v závislosti na úhlu pohledu – tedy Nadace. Věděl, že dokud je naživu, představuje pro muže, kteří ji nyní řídili – Arganbrighta a Pinea – hrozbu.

Tvořili spolu zajímavý pár. Pine, stříbrovlasý a uhlazený, oplýval sofistikovaným vzhledem a trénovaným hlasem herce. Bylo by snadné dojít k závěru, že je jenom dalším lasvegaským umělcem na odpočinku – snad bývalým zpěvákem nebo kouzelníkem. Na odpočinku vskutku byl – ovšem předtím působil v CIA.

Victor Arganbright vypadal na první pohled jako Pineův naprostý opak. Vyzařoval pochmurnou vážnou energii muže, jehož dnem i nocí pronásleduje úkol, který si sám vytyčil, v podobě pátrání po nebezpečném spiknutí.

Harlan ho chápal. On sám byl posedlý stejnou konspirací. Byla známá pod kódovým jménem Vortex a pocházela z časů přísně střeženého projektu Bluestone. Bluestone byl tajný vládní program, který byl spuštěn v druhé polovině dvacátého století, aby prováděl výzkum paranormálna. Na svém vrcholu se jím zabývaly nejméně tři laboratoře, nejspíš víc. Ovšem celý projekt byl o několik desítek let později uzavřen, v minulém století. Laboratoře musely být zničeny, stejně jako veškeré záznamy, jež se jich týkaly.

Jenomže udržet tak velké a nebezpečné tajemství jako Bluestone navěky bylo nemožné. Během let se šířily drby. Objevily se hmotné důkazy v podobě předmětů plných žhavé energie. V malinkatém městečku Fogg Lakeu v Kaskádovém pohoří ve státě Washington došlo ke změně DNA celé populace, kvůli nešťastné explozi v tajné laboratoři Bluestonu, která byla vybudována v nedalekém jeskynním komplexu.

Paranormální plyny, jež se přitom uvolnily, zakrývaly celou komunitu jako jakási podivná mlha. Místní prospali celé dva dny. Když se probrali, zjistili, že se ledacos změnilo. Že se oni sami změnili. Někteří začali vidět aury. Jiní měli vidiny nebo se u nich objevily podivné schopnosti. Paranormální energie uvolněná při výbuchu v nich probudila skryté nadpřirozené talenty. A ukázalo se, že nové dovednosti přecházejí z jedné generace na druhou.

„Jak jste to dokázal?“ otázal se Lucas.

„Jak jsem se udržel mimo váš radar?“ zeptal se Harlan. Přešel místnost a zastavil se před okny od podlahy do stropu s vyhlídkou na lasvegaský Strip. Na pouštní obloze stále zbývalo trochu denního světla – opravdová akce začne až po setmění – ale v kasinech byla neustále půlnoc. „Použil jsem stejnou metodu, kterou vyžíváte tady ve Vegas, abyste ukryli Nadaci. Ukončit činnost v Los Angeles a přesunout centrálu sem byl brilantní tah, mimochodem. Tohle město je poslední místo, kde by někdo hledal agenturu věnující se paranormálnímu výzkumu, vyšetřování a bezpečnosti.“

Victor se zavrtěl na velkém koženém křesle. „Chcete říct, že jste se ukrýval všem na očích?“

„Dalo by se to tak říct. Taky jsem hodně cestoval.“

„Nikdy by nás ani nenapadlo, že byste vzal práci u vlády,“ nadhodil Victor.

„Nabízejí pěkné bonusy,“ odtušil Harlan.

Victor jeho poznámku přešel. „Místo ředitele Agentury pro vyšetřování atypických fenoménů bylo volné celé roky. Vlastně celé dekády.“

„A nikdo si toho ani nevšiml,“ dodal Lucas suše.

„Což se vám hodilo do krámu, že?“ nadhodil Harlan. Odvrátil se od okna a přešel místnost, aby si prohlédl další obraz s věštkyní. Neklidná energie, která ho neopouštěla několik dní, na něho dorážela, nutila ho k akci. Intuice ho varovala, že mu dochází čas. „Peníze prostě dál přicházely. Předpokládám, že to je vaše práce, Pine?“

„Na mě se nedívejte,“ namítl Lucas. „Není to moje chyba, že rozpočet agentury byl každý rok schválen. Víte, jak to chodí s vládními výdaji. Jakmile jednou začnou, je těžké je ukončit.“

„Zvlášť když rozpočet řečené agentury je přísně střeženým tajemstvím a neexistují o něm žádné záznamy,“ dodal Harlan.

„Proč jste sem přišel, Rancourte?“ zeptal se Victor.

„Tuhle senzační práci ředitele Agentury pro vyšetřování atypických fenoménů jsem dostal před pár dny,“ odpověděl Harlan. „A jako každý nový ambiciózní manažer jsem chtěl okamžitě vyrazit do terénu, abych zjistil, jak si vede náš hlavní dodavatel.“

„Nadace není hlavním dodavatelem agentury – je jejím jediným dodavatelem,“ podotkl Lucas. „A aby to bylo jasné, tohle je soukromá společnost. Nepřijímá příkazy od vlády. S federály máme smlouvu, která může být kdykoliv zrušena.“

Harlan si prohlížel další obraz. „Nadace možná nepřijímá příkazy od agentury, ale s radostí si od ní bere peníze. Váš rozpočet teď schvaluju já.“

„Vyhrožujete, že nás odříznete od vašich zdrojů?“ zabručel Victor. „Pokud ano, mrháte tu časem. Uznávám, že se vládní peníze hodí, ale klidně bez nich přežijeme. Překvapilo by vás, kolik výstředních miliardářů s radostí podporuje paranormální výzkum.“

„Výstředních miliardářů, jako jste vy sám?“ prohodil Harlan. „Vím o tom vašem soukromém hedgeovém fondu. Na finančních trzích si vedete velice dobře, že? Na investice máte opravdový talent. Přesto pochybuju, že byste chtěl ztratit přístup k vládní dojné krávě. A ty vládou potvrzené bezpečnostní doklady, které používají vaši agenti, se občas taky hodí.“

„Financování zvládneme sami, stejně jako vlastní dokumenty, pokud to bude nutné,“ odtušil Lucas. „Povězte nám, proč jste přišel.“

Harlan se odvrátil od obrazu. „Víte, proč jsem tu.“

Victorovi se rozzářily oči. V atmosféře se pohnula energie.

„Vortex,“ pronesl.

Harlan se na něho zadíval. „Jistě jste slyšel, co se šušká v paranormálním podsvětí.“

O ztracených laboratořích projektu Bluestone kolovala spousta mýtů a legend, ale opravdových faktů bylo jen málo. Nejlépe pohřbené – a to doslova – byla tajemství laboratoře Vortexu. V letech následujících po ukončení projektu všichni, kteří údajně pracovali v tom zařízení, zmizeli nebo zemřeli za podezřelých okolností.

Bluestone skončil v zaprášených šuplících archivů určených pro neúspěšné a/nebo potenciálně nepříjemné vládní projekty. Nadpřirozené zbraně? Paranormální špehové? Asasíni, kteří dokážou zabít, aniž by zanechali jedinou stopu? No tak, lidi. V moderních dobách nechtěl být žádný rozumný ambiciózní politik či úředník spojován s paranormálním výzkumem. To už by se se svojí kariérou mohl rovnou rozloučit.

Jestli však bylo byť jen pár zvěstí o Vortexu pravdivých, představovala ta stará laboratoř značné riziko.

Victor se předklonil a zkřížil ruce na stole. Působil dojmem lovce, který zachytil pach své kořisti. „Ty řeči jsou čím dál intenzivnější. Proč vás Vortex zajímá?“

„Ze stejného důvodu jako vás,“ odtušil Harlan. „Jestli ta laboratoř dosud existuje, je extrémně nebezpečná. Musíme ji najít, než se do ní dostane někdo jiný.“

„My?“ zopakoval Lucas opatrně.

„My,“ potvrdil Harlan.

Victor přimhouřil oči. „Váš otec a dědeček pátrali po Vortexu celé roky. A teď tu laboratoř chcete najít i vy. Proč s tím jdete za námi?“

„Jsem si z pětadevadesáti procent jistý, že vím, jak to zařízení lokalizovat,“ prozradil Harlan. „Ale budu potřebovat pomoc.“

V místnosti jako by všechno ztuhlo. Na okamžik se nikdo nepohnul.

„Jestli víte, kde se ta laboratoř nachází, proč s tím jdete za námi?“ nechápal Lucas.

„Protože neví, kde je,“ řekl Victor pomalu. Pohled upíral na Harlana. „Potřebuje, abychom ji našli my.“

„Přímo vy ne,“ namítl Harlan. „Potřebuju nějakou věštkyni.“

Victorovo obočí vystřelilo vzhůru. „Mluvíte, jako by jich bylo víc.“

„Ten talent není obvyklý, ale ano, existuje jich víc než jedna. Já potřebuju tu správnou.“

Je čas se rozhodnout. Vytáhl z kapsy pomačkaného pršipláště telefon a vykročil k Victorově stolu. Zarazil se, když koutkem oka zahlédl jeden obraz. Krev mu ztuhla ledovým uvědoměním. Vlasy na zátylku se mu zvedly. Konsternovaně zíral na tu malbu.

„Kde jste to vzal?“ vyhrkl.

Na zlomek vteřiny se domníval, že Victor neodpoví.

„Koupil jsem ho při jedné aukci,“ prozradil Victor. „Byl levný. Nikdo jiný o něj nestál.“

Obraz byl výjimečný tím, že se nejednalo o tradiční verzi tématu věštkyně. Místo jeskyně stála postava s kapucí v popředí starodávné laboratoře z poloviny dvacátého století. Instrumenty a přístroje na pracovních stolech působily podle moderních standardů zastarale a mohutně. Nacházely se na nich ciferníky a tlačítka. Nikde nebyly vidět žádné počítačové klávesnice, monitory či zářící obrazovky.

Několik přístrojů vypadalo, že byly upraveny. Velký graf na zdi byl označený Paranormální světelné spektrum.

Několik mužů a žen shromážděných kolem věštkyně na sobě mělo klasické laboratorní pláště doplněné plastovými pouzdry s tužkami a malými kroužkovými bloky v kapsách. Všichni zírali na věštkyni se škálou výrazů od šoku a nevíry po otevřenou hrůzu.

Rysy věštkyně byly zakryté kapucí. Neseděla na třínohé stoličce. Stála, s jednou paží zvednutou, a prstem ukazovala na podivnou konstrukci uprostřed místnosti – krystalovou pyramidu uzavřenou v jakési skleněné komnatě. Pyramida byla natolik velká, aby se do ní vešla stojící lidská postava. Dveře byly z tmavě modrého zrcadla.

Proroctví věštkyně bylo napsané rozevlátým písmem ve spodní části obrazu. Zde jsou netvoři.

Harlanovi se podařilo odtrhnout pohled od malby. „To je laboratoř Vortex. Musí být.“

„Souhlasím,“ přikývl Victor.

„Namaloval ho někdo, kdo tam byl,“ uvažoval Harlan.

„Nebo někdo, kdo viděl fotografii,“ navrhl Lucas.

„Myslím, že ho namalovala ta věštkyně,“ dodal Harlan.

„Nebo to tam vyfotila a řekla někomu, aby to namaloval,“ mínil Victor.

„Samozřejmě se nabízí otázka,“ ozval se Lucas, „proč tu scénu chtěla zachytit na plátno? Pokud existovala nějaká fotografie, proč si ji prostě neschovat? Člověk si může udělat tolik kopií, kolik chce. A proč používat ikonografii věštkyně z Delf?“

„Někdo chtěl zanechat vzkaz, který by vydržel dlouhá léta,“ pronesl Harlan tiše.

„Přesně tak.“ Victor spokojeně zabručel, jako by Harlan právě potvrdil jeho vlastní závěr. „Fotografie jsou křehké. V době projektu Bluestone se nedaly nahrát na internet. Člověk je hodil do krabice spolu se stovkami dalších snímků, které po jeho smrti skončily v koši. I kdyby byly zachovány, jejich kvalita by se zhoršovala. Správně provedená olejomalba by na druhé straně vydržela stovky let.“

„A lidé nechtějí jen tak vyhodit zajímavé umělecké dílo,“ dodal Lucas. „Malíř, který ten obraz namaloval, byl dobrý. Téma je neobvyklé, a tudíž fascinující. Ten, kdo se na něj dívá, si musí klást otázky. Takové umění většinou přetrvá.“

„A tak to bylo míněno,“ souhlasil Harlan. „Ale jen ti, kteří vědí něco o Vortexu, by si kladli ty správné otázky. Předpokládám, že jste se díval na zadní stranu plátna?“

„Rozebrali jsme i rám,“ ujistil ho Victor. „Zkontrolovali jsme všechno. Není tam žádný skrytý podpis. Žádné datum. Nic. Každý předmět na obrazu jsme prozkoumali lupou. Nenašli jsme žádné stopy po umístění té laboratoře.“

„Ta věštkyně,“ nadhodil Harlan.

Victor ho probodl intenzivním pohledem. „Co s ní?“

„Potřebuju věštkyni, která bude přímým potomkem té na obraze.“

„Známe jen jednu opravdovou věštkyni,“ prozradil Victor. „Harmony, knihovnici ve Fogg Lakeu. Zdá se, že s Vortexem nemá nic společného. Už celé měsíce předpovídá bouře a zkázu. Myslíme si, že ty věštby nějak souvisí s Vortexem, ale nedokázala nám sdělit nic konkrétního, díky čemu bychom tu starou laboratoř dokázali najít.“

Harlan nad tím mávl rukou. „Nemluvím o věštkyni z Fogg Lakeu. Potřebuju tu ze Seattlu. Olivii LeClairovou.“

Lucas a Victor si vyměnili nechápavé pohledy.

Lucas potřásl hlavou. „Olivia přece není žádná věštkyně. Umí číst aury – velice dobře, ale to je její jediný talent. Je spolumajitelkou soukromé vyšetřovací agentury Larková & LeClairová.“

„Kvůli nám všem doufejme, že se mýlíte,“ prohlásil Harlan. „Protože jestli nezdědila talent po své babičce, nemáme šanci najít laboratoř Vortex včas.“

„Včas kvůli čemu?“ zeptal se Lucas.

„To je ta špatná zpráva,“ mínil Harlan. „Nevím úplně přesně, co se stane, pokud Vortex nenajdeme. V každém případě to bude zlé.“

Victorovi zaplálo v očích. „Pospícháte, protože se domníváte, že je jí na stopě někdo jiný.“

„A rychle postupuje,“ potvrdil Harlan. „Řeči mezi sběrateli, nájezdníky a obchodníky pracujícími s paranormálními artefakty jsou za poslední rok čím dál častější, ale v minulém měsíci tak nabraly na intenzitě, že se něco muselo změnit.“

Victor tiše seděl a nic neříkal.

Lucas pohlédl na varování napsané na obraze. „Jestli jsou pravdivé třeba jen některé z historek, které kolují o Vortexu, pak máme problém.“

„V té zatracené laborce si zahrávali se silami, jimž nerozuměli,“ zabručel Victor. „Se silami, jež neměli pod kontrolou.“

„Můj dědeček a otec byli přesvědčeni, že se pokoušeli stvořit lidi s lepšími talenty – super vojáky a špiony – kteří by se dali využít pro vojenské účely,“ prozradil Harlan.

Victor si povzdechl. „A místo toho získali netvory.“

„To bohužel není ta nejhorší část,“ upozornil je Harlan. „Netvoři se aspoň dají zabít.“

Lucas nadzvedl stříbřité obočí. „Vy byste to měl vědět.“

Harlan se na něho zadíval.

„Trochu jsme odbočili,“ ozval se Victor. „Dobrá, Rancourte, tak o co jde. Co je horší než muset pátrat po monstrech?“

„To jsou zbylé špatné zprávy,“ prohlásil Harlan. „Nevím. Měl jste pravdu, tým ve Vortexu si zahrával se silami, které nechápali. Od doby, co byl Bluestone ukončen, jsme se o parafyzice ledacos dozvěděli, především to, že paranormální energie zůstává na místě velice dlouho. Celé dekády. Století. V té staré laboratoři musí být hodně horko.“

„Jako ve fogglakeském zařízení,“ podotkl Lucas.

Victor pomalu potřásl hlavou. „To, co se dělo ve Vortexu, muselo být mnohem nebezpečnější než aktivity ve Fogg Lakeu. Proto se snažili zničit každý sebemenší důkaz, než to tam uzavřeli. Ten, kdo měl ten projekt na starosti, odvedl zpropadeně důkladnou práci.“

„,Důkladnou‘, tak se to dá taky nazvat,“ odtušil Harlan. „Jiný výraz by mohl být ,nemilosrdnou‘. Jestli někdo z personálu Vortexu přežil, velice dobře se ukryl, protože ho nedokázali vypátrat ani můj dědeček, ani otec, a věřte mi, oba se snažili – hodně.“

„Jestli ve Vortexu vytvářeli netvory, museli používat nějaký druh paranormální technologie,“ uvažoval Lucas. „Jestli ten přístroj nebyl správně deaktivovaný, když byla laboratoř zničena, měli bychom předpokládat, dokud se neprokáže opak, že ten přístroj stále funguje.“

„I kdyby nefungoval,“ uvažoval Victor, „víme, že existuje spousta ambiciózních hlupáků, kteří si myslí, že by se dal znovu zprovoznit. Což znamená, že budou umírat lidé.“

Lucas pevně stiskl rty. „Harlan má pravdu. Nemáme na vybranou. Musíme spojit síly, abychom Vortex našli. Zavolám bezpečnost a dám dohromady tým –“

„Ne,“ zarazil ho Harlan. „Ještě ne. Nepotřebuju vaše bezpečáky. Budou se plést do cesty a přitahovat příliš pozornosti. Tým ponechte v záloze. Nejdřív musím zajistit spolupráci té věštkyně. Všechno závisí jen a jen na ní.“

Victor zabubnoval prsty na stole. „Proč si myslíte, že je Olivia potomkem ženy z toho obrazu, Rancourte?“

„Nemůžu si být úplně jistý,“ připustil Harlan. „Ale je pravděpodobné, že je vnučkou ženy jménem Grace Goodwinová. Podle soukromých záznamů mého dědečka byla Goodwinová identifikována jako výzkumnice, která nejspíš patřila k personálu Vortexu.“

„Soukromých záznamů vašeho dědečka?“ Victor si odfrkl. „Co se s nimi, k čertu, stalo?“

Harlan pokrčil rameny. „Netvrďte mi, že jste byli natolik naivní, abyste si mysleli, že záznamy, které jste našli v kanceláři mého otce, byly veškeré poznámky Rancourtů.“

Victor se ušklíbl. „Věděli jsme, že je vysoce pravděpodobné, že si Rancourtové ponechali pár tajemství.“

„Můj dědeček začal shromažďovat soukromé záznamy, když založil Nadaci,“ prozradil Harlan. „A otec v tom pokračoval. Já jsem je zdědil.“

„Kde jsou?“ zavrčel Victor.

„O tom si promluvíme někdy jindy. Priority.“ Harlan odemkl mobil a otevřel fotografii jiného obrazu. „Chci vám něco ukázat.“

Položil telefon na stůl, aby na něj Victor i Lucas viděli. Zareagovali přesně tak, jak očekával: zpočátku se zaujetím a zvědavostí. Pak je silou blesku zasáhlo pochopení.

„Další malba věštkyně,“ zamumlal Victor. „Vypadá to, že ji namaloval stejný umělec jako můj obraz laboratoře Vortex. Je tam stejné varování. Zde jsou netvoři.“

„Myslím, že to byl umělcův podpis,“ podotkl Harlan.

Lucas zvedl pohled. „Kde jste to získal?“

„To je na dlouhé povídání,“ řekl Harlan. „Povím vám to někdy jindy. Teď se musím co nejrychleji dostat do Seattlu.“

„Jak máme vědět, že jste sem nepřišel žádat o naši pomoc, protože se domníváte, že jste objevil způsob, jak se znovu zmocnit vlády nad Nadací?“ zeptal se Victor.

„Ale já už jsem ve vedení, vzpomínáte?“ odpověděl Harlan. „Nadace se zodpovídá řediteli Agentury pro vyšetřování atypických fenoménů. A to jsem já.“

„Myslel jsem, že to už jsme si vyjasnili,“ ozval se Lucas. „Nadace je nezávislá korporace.“

„S jediným klientem – mojí agenturou.“ Harlan zvedl telefon a schoval ho do bundy. „Ani já vám nevěřím, to přiznávám. Ale navrhuju, že detaily naší spolupráce probereme někdy jindy. Momentálně jsme si zůstali na krku. Tohle je jedna z těch situací ,nepřítel mého nepřítele je můj přítel‘.“

„Možná,“ odtušil Victor. „Přesto existuje jedna věc, o níž bychom si měli promluvit, než zavolám Olivii LeClairové. Znáte ženu jménem Larissa Whittierová?“

Harlan ignoroval mrazení v žaludku. „Odbornice na paranormální jedy. Zavraždila několik lidí a pokusila se ukrást několik nebezpečných artefaktů, které patřily mému dědečkovi. Snažila se zničit dvě generace rodiny Chastainů. Motiv – pomsta. Momentálně je ve stavu disociativní fugy na uzavřeném oddělení v Halcyonu.“

„Vidím, že jste četl tajnou zprávu,“ konstatoval Victor. „Ptal jsem se vás, jestli ji znáte.“

„Nikdy jsem se s tou ženou nesetkal,“ prohlásil Harlan. „Členové rodiny Rancourtových si nejsou blízcí.“

Victor a Lucas ztuhli.

„Takže víte, kdo to je?“ nadhodil Lucas.

„Jistě si dovedete představit mé překvapení, když jsem před pár dny zjistil, že mám nevlastní sestru,“ podotkl Harlan. Pohlédl na hodinky. „Dnes večer odletím tryskáčem Nadace do Seattlu. Zavolejte té věštkyni. Povězte jí, že se s ní chci hned zítra ráno sejít v její kanceláři.“

„Můžete letět komerční linkou,“ zavrčel Victor. „Máte spoustu času, abyste se na schůzku s Olivií dostal.“

„Nechci ztrácet čas vysedáváním na letišti.“

„Máte vůbec tušení, co to stojí, dostat letadlo společnosti do vzduchu?“ zamumlal Victor.

„Vlastně mám,“ odpověděl Harlan. „To já teď schvaluju váš rozpočet, vzpomínáte?“

Lucas se ušklíbl. „Kdo by řekl, že má nějaký Rancourt smysl pro humor?“

„Já jsem nežertoval,“ odtušil Harlan.

Victor zasténal. „Zavolám Olivii, vysvětlím jí situaci a ujistím ji, že bezpečnostní tým Nadace v Seattlu ji bude chránit, dokud s vámi bude spolupracovat.“

„Zavolejte jí a povězte jí, kdo jsem a aby mě očekávala, ale říkal jsem vám, že bezpečnostní tým riskovat nemůžeme, ani ten v Seattlu,“ namítl Harlan. „Zapojit do toho bezpečnost by vyplašilo každého, kdo nás sleduje. Musíme být nenápadní.“

Victor se nad tím krátce zamyslel. „Pokusím se ji přesvědčit, aby nám při vyšetřování pomohla, ale varuju vás, klidně může odmítnout. Kvůli Rancourtům zůstala Nadaci nepěkná pověst. S následky se stále potýkáme. Pokud jde o Olivii, nemá důvod vám důvěřovat.“

„S Olivií to zvládnu.“

Lucas se tvářil skepticky. „Jak to chcete udělat?“

„Jednoduše,“ prohlásil Harlan. „Mám něco, co chce, a už dávno jsem zjistil, že je to naprosto postačující, aby daná osoba spolupracovala.“

Lucasův výraz ztvrdl. „Po čem může tak zoufale toužit, aby souhlasila, že pomůže nějakému Rancourtovi?“

„Po nalezení vraha její matky,“ sdělil muži Harlan.

Kapitola 3

„To jsem tedy nečekal,“ konstatoval Lucas.

„Ani já.“ Victor pozoroval dveře, jimiž Harlan právě odešel. „Není jako jeho otec nebo dědeček. Možná je ale mnohem nebezpečnější.“

„Zajímavé na tom je, že nepůsobí jako nějaká hrozba.“ Lucas uvažoval nad překvapivě normální aurou Harlana Rancourta. „Rozhodně má nějaký talent, ovšem nic výjimečného. Většina našeho bezpečnostního a výzkumného personálu je silnější. Řekl bych, že má nějaké průměrné intuitivní schopnosti.“

„Jestli je to, co se šušká, pravda, že pro svého otce zajišťoval bezpečnost – žádnou rutinní špinavou práci – tak Harlan pátral po netvorech. Říká se, že zločinci ani nepoznali, že se k nim blíží.“

„Jenže to bylo před víc než pěti lety,“ namítl Lucas. „Vždycky jsme uvažovali o možnosti, že tam tu noc byl a že ten výbuch byl určený pro nás. Domnívali jsme se, že se něco pokazilo s načasováním, že ano? Že ta bomba explodovala dřív? Pokud byl Harlan u toho, mohl ho ten výbuch zranit. Šokové vlny mohly natrvalo poškodit jeho energetické pole.“

Victor naklonil hlavu na stranu a trochu přimhouřil oči. „To by mohlo vysvětlovat, proč už nemá žádný velký talent, pokud tedy nějaký dřív míval. Ovšem fakt, že postrádá významnější paranormální schopnosti, neznamená, že není nebezpečný.“

„Musíš ale připustit,“ Lucas vydechl, „že je snadnější spáchat vraždu zbraní než za pomoci nějakého neobvyklého zrůdného talentu.“

„Jenomže zbraň či nůž nebo jakákoliv jiná zbraň vždycky zanechají stopy,“ namítl Victor. „Každopádně největší starosti mi teď dělá to, že netušíme, co má za lubem. Jsem přesvědčený, že se snaží vypátrat Vortex stejně zoufale jako my. Ale co pak?“

„Napadá mě jedna zjevná možnost,“ prohodil Lucas. „Pomsta. Nejspíš nás obviňuje ze smrti svého otce a z toho, že teď řídíme Nadaci. Ukradli jsme mu jeho dědictví. Ví stejně dobře jako my, že na pozici ředitele Agentury pro vyšetřování atypických fenoménů nemá žádnou skutečnou moc. Hned zítra bychom s ním mohli rozvázat spolupráci. Jestli navíc k tomu všemu přišel před pěti lety o svůj talent, má k pomstě sakra dost důvodů.“

„Pět let je dlouhá doba, aby čekal na odplatu.“ Victor se odmlčel. „Ale víš, co se říká.“

„Pomsta chutná nejlépe zastudena. Larissa Whittierová si s ní rozhodně dala načas. Když už mluvíme o Whittierové, myslím, že Rancourt říkal pravdu, když tvrdil, že se o její existenci a o tom, že jsou příbuzní, dozvěděl teprve nedávno. Nezdálo se, že by se o ni nějak víc zajímal.“

„Možná,“ odtušil Victor. „Nejsem si tak jistý.“

„Vážně? Zachytil jsi nějaký náznak, který mi unikl? To ty obvykle ignoruješ emoce a jemné sociální signály.“

„O to právě jde. Nebyly tam žádné emoce. Žádné náznaky. Žádné jemné sociální signály. Nic, co bych mohl ignorovat. Ale co já vím? Já jsem jen chlapík, co si spojuje jednotlivé body a hledá celkový obraz.“

Lucas se zadíval na muže, který byl jeho spřízněnou duší, muže, jehož nikdy nedoufal, že najde – lásku svého života. Nehledal lásku, když se té noci před dávnou dobou posadil k pokerovému stolu. Měl v úmyslu trochu si přilepšit a vydělat trochu peněz – v pokeru byl velice dobrý – a pak vyrazit do jistého nočního klubu.

Vibrace muže sedícího na druhé straně stolu změnily jeho plány na večer. Do příštího rána se změnily jeho plány na zbytek života. Věděl, že i kdyby se s Lucasem už neviděl, nikdy na něho nezapomene, nikdy na něho nebude chtít zapomenout. Jejich okázalá lasvegaská svatba stvrdila před veřejností jejich neotřesitelné spojení.

„Nemůžu uvěřit, že se mu podařilo se k nám tak připlížit,“ prohodil Lucas. „Musím připustit, že jsem nečekal, že se ukáže u našich hlavních dveří.“

„Hm.“

Victor vstal a přistoupil k řadě oken s výhledem na Strip.

Lucas ho pozoroval. „Copak?“

Victor spojil ruce za zády a sledoval retrorůžový cadilac, jak projíždí po Stripu. „Před pěti lety zmizel beze stopy. A pak se nejenže objevil u našich hlavních dveří – ale řídí vládní agenturu, která je naším jediným klientem. Měli jsme to předvídat.“

„Proti tomu nemůžu nic namítat,“ souhlasil Lucas.

Victor si odfrkl. „Stačí to, abych uvažoval, jestli jsou ty staré řeči o něm pravdivé.“

„Jaké řeči myslíš?“

„Ty, které tvrdí, že umí být neviditelný,“ vysvětlil Victor.

„Žádný talent na neviditelnost neexistuje.“

„Nebo o něm nevíme. Ještě je toho spousta, co o paranormálnu netušíme. Teoreticky vzato by nějaká schopnost manipulace světelných vln mohla vést k neviditelnosti.“

„Možná,“ připustil Lucas. „Ale to by vyžadovalo nesmírně mocný talent a mocné talenty mají mocná energetická pole. Aura Harlana Rancourta vypadala zatraceně normálně. Přinejlepším jako u nějakého druhořadého psychotronika.“

„To je nejspíš dobře. Znamená to, že Olivii nevyděsí k smrti, až se setkají.“

„Věř mi, kdyby kolem něho prošla na ulici, ani by se za ním neohlédla.“

Kapitola 4

„Kdybych zítra zmizela, prošel byste peklem, abyste mě našel?“ zeptala se Olivia.

Ani nezvedla pohled od telefonu. Neměla se na něj vůbec dívat. Pravidla rychlého randění byla v tomto ohledu poměrně jasná. Všechny telefony, hodinky a podobné technické vymoženosti měly být po celý večer vypnuty. Jenomže ona to považovala za ztrátu času, takže si vyndala mobil z kabelky. Teď ho držela schovaný pod okrajem stolku, tak aby ho koordinátorka neviděla.

Oranžový vlněný kabát po kolena, který si prohlížela, byl senzační, ale ta barva byla, bohužel, na Seattle moc. Většina svršků na ulicích velkoměsta představovala odstíny šedé, černé, námořnicky modré a lesní zelené. Kdyby si po Pine Street vykračovala v tomhle ohnivém oranžovém kabátu, mohla by si klidně pověsit na krk ceduli s nápisem Turistka.

Muž, který se právě posadil na druhou stranu malého kulatého stolečku, na její otázku neodpověděl. S povzdechem zvedla oči. Podle jeho nejistého výrazu bylo jasné, že si myslí, že si s někým píše esemesky.

„Ptala jsem se na to, že kdybych zítra zmizela, jestli byste prošel peklem, abyste mě našel?“ zopakovala.

„Prosím?“ Rozhlédl se a pak se předklonil. Ztlumil hlas. „Mám dojem, že říkali, abychom si telefony vypnuli.“

„Pardon.“ Upustila mobil do velké kabely a vmáčkla ho mezi kurkumově žlutou peněženku a starodávný fotoaparát. Pozorněji se podívala na svého nového společníka. Jmenovka na jeho košili prohlašovala, že je to Nathan.

„Ahoj, Nathane. Já jsem Olivia,“ zazpívala ve snaze působit vesele a nadšeně. „Zopakuju svoji otázku. Kdybych zítra zmizela, prošel byste peklem, abyste mě našel?“

„Ehm.“ Nathan se tvářil jako jelen chycený v záři reflektorů.

Ten výraz poznala. Nathan začínal rychle docházet k závěru, že je divná. Během dalších třiceti vteřin udělá totéž co předchozí rande – omluví se a vystartuje k záchodům, kde se bude schovávat, dokud nezazvoní zvonek.

Nebyla Nathanova chyba, že se upsala k balíčku Čtyřfázové randění s garantovaným úspěchem nabízenému agenturou zajišťující rychlé randění. Zatím byla většina lidí, které tu poznala, milá. Trochu nudná – ale milá. Ten experiment byl však pro ni katastrofa.

Zakoupila si ten balíček, protože na něj byla dvacetiprocentní sleva. První kolo byl průšvih, ale řekla si, že bude optimistická. Nemůžete čekat, že uspějete na první pokus. Jenomže teď byla v půlce druhého kola a vyhlídky byly čím dál pochmurnější.

„Nejsem si jistý, jak to přesně myslíte,“ pípl Nathan.

Rychle se pokradmu rozhlédl po místnosti. Nepotřebovala žádný nadpřirozený talent, aby poznala, že hledá toalety.

Věnovala mu další oslnivý úsměv. „Koordinátorka říkala, že si máme klást otázky. Tohle je můj dotaz.“

„Ach.“ Nathan si odkašlal. „No, ehm, asi jo, víte, přijde na to.“

Nathan o své odpovědi aspoň uvažoval, neprchal k záchodům. To bylo slibné.

„Na čem by to záleželo?“ zeptala se.

„Jak dobře bych vás znal. Jestli bychom si my dva byli, však víte, blízcí.“

„A kdybychom si byli blízcí?“ tlačila na něho. „Pak byste prošel peklem, abyste mě našel?“

V Nathanových očích se mihla panika. Podíval se ke stolu, kde seděla koordinátorka. Když mu došlo, že mu nijak nepomůže, vynaložil hrdinské úsilí, aby se posunul dál.

„Teď jsem na řadě já,“ prohlásil s předstíraným nadšením. „Moje otázka zní, kam byste chtěla na dovolenou?“

„Na Havaj. Teď zase já. Kdybych zmizela, prošel byste –“

„Nejspíš bych nejdřív zavolal vašim přátelům,“ prohlásil Nathan. Opřel se v boxu, aby mezi nimi byla větší vzdálenost. „Jestli náhodou netuší, kde jste. Pak bych, ehm, nejspíš zavolal na policii. Jé, Havaj se mi taky líbí. Máte ráda potápění?“

„Ne.“ Předklonila se a opět se k němu přiblížila. „Jak moc byste mě hledal?“

„No, ehm, na pátrací a záchranářské práce nejsem žádný odborník. Není na to třeba nějaký pes?“ Nathan vyskočil na nohy. „Omluvte mě. Musím si odskočit. Hned budu zpátky.“

A další jde z kola ven. Ne, to není tak úplně pravda, pomyslela si Olivia. To já jdu z kola ven. Zase. Uvědomila si, že je jí to jedno. Experiment s rychloranděním byl fiasko. Kdyby si nekoupila celý čtyřfázový balíček, okamžitě by odešla. Jenomže investovala peníze a malé písmo bylo jasné – nedostane nic zpátky.

Koordinátorka zazvonila na zvonek a oznámila krátkou pauzu.

Olivia si znovu vzala mobil. Ten ohnivý oranžový kabát rozhodně nepřichází v úvahu, ale snad něco podobného v šedé. Ne, šedivou nesnáší. Ve skříni má takových věcí až moc – většinou svršků. Pod bundami a kabáty obvykle nosila syté, živé barvy, které milovala, ale dávala si pozor, aby to nepřeháněla, protože věděla, že by ji lidé považovali za cizinku. Pacifický severozápad měl přece jen určitý dress code. Dnes večer si vybrala kobaltově modré pouzdrové šaty, ale jejich účinek umenšila krátkým, těsným černým sáčkem, černými lodičkami a černou kabelkou.

Vzdala nákupy, otevřela stránku se zvířecími útulky a procházela fotky s kočkami k adopci. Posledních pár dnů chodila na ty webovky často a pozorně si prohlížela každý nový přírůstek. Žádný nepůsobil jako ta Pravá kočka.

Dnes večer však se vzrušením zjistila, že na seznamu přibyla nová šedivá kočka domácí. V popisku stálo, že se jmenuje Joe. Nebyl to nejhezčí kocour na stránkách. Nebylo na něm nic výjimečného, kromě jeho očí – jako by se dívaly přímo na ni – ale přesto ji přitahoval.

Prohlížela si detaily ohledně jeho života, předtím než skončil v útulku – moc jich nebylo – když na ni promluvila žena od stolku na druhé straně boxu.

„Mám dojem, že mobily používat nesmíme,“ ozvala se tlumeným hlasem.

„Mám vypnutý zvuk,“ odpověděla Olivia.

„Chytré. Takže, měla jste zatím štěstí?“

„Ne,“ odtušila Olivia. „A vy?“

„Pár možností mám. Jednoho právníka a kluka, který tvrdí, že právě rozjel rychle se rozvíjející firmu.“

„Každý počítačový inženýr v Seattlu tvrdí, že má slibnou firmu na vzestupu.“

„Já vím. Mimochodem, já jsem Elly.“

„Olivia.“

„Nezajímám se o dlouhodobé vztahy,“ prozradila Elly. „Hledám jenom někoho, kdo si rád zalyžuje a pak si zajde na skleničku vína.“

„To by nemělo být nijak obtížné.“

„To jsem si taky myslela, když jsem se zaregistrovala u téhle agentury.“

„Vaši společníci si aspoň nevymýšlejí všemožné výmluvy, proč se schovat na záchodech.“

„To ne.“ Elly na okamžik zaváhala. „Nic mi do toho není, ale můžu vám dát přátelskou radu?“

„Jasně.“

„Nemohla jsem neslyšet vaše dnešní rozhovory. Já jsem psycholožka. Mám pocit, že bych vám měla říct, že sabotujete sama sebe.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Záblesk v zrcadle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.