© Stephen E. Ambrose, 1992

Translation © Petr Pálenský, 2002

© JOTA, s. r. o., 2002

ISBN 80–7217–195–X

ISBN ePub 978-80-7462-296-0

ISBN mobi 978-80-7462-297-7

Věnováno všem členům výsadkové pěchoty Armády Spojených států z let 1941–1945, kteří nenosí Purpurové srdce jako vyznamenání, ale jako odznak příslušnosti.

…od těchto dob až do skonání dnů

se nikdy neoslaví, aniž by

se přitom vzpomnělo také nás,

nás mála, mála šťastných, hrstky bratří; … 1

Král Jindřich V.

William Shakespeare

1
„Chtěli jsme ten odznak s křídly“

TÁBOR TOCCOA
ČERVENEC — PROSINEC 1942

Členové roty E 506. parašutistického pluku 101. vzdušné výsadkové divize Armády Spojených států pocházeli z různého společenského prostředí a z různých koutů země. Byli to farmáři a horníci, lidé z hor a synové dalekého Jihu. Někteří byli zoufale chudí, jiní pocházeli ze střední třídy. Jeden z nich studoval na Harvardu, jeden na univerzitě v Yale, několik na Kalifornské univerzitě v Los Angeles. Pouze jediný byl již předtím vojákem z povolání a pouze několik jich bylo v záloze. Většinou to byli všechno obyčejní lidé.

Setkali se poprvé v létě roku 1942, kdy v Evropě již tři roky zuřila válka, a koncem roku 1944 byli již elitní rotou výsadkové lehké pěchoty. Časného rána Dne D, při své první bojové akci, se rota zmocnila německé baterie čtyř děl ráže 105 mm namířených dolů na Utah Beach. Rota vedla útok na Carentan, bojovala v Holandsku, bránila pozice u Bastogne, vedla protiútok v bitvě v Ardenách, bojovala v Porýní a obsadila Hitlerovo Orlí hnízdo v Berchtesgadenu. Utrpěla téměř sto padesát procent ztrát. Na vrcholu svých sil, v Holandsku v říjnu 1944 a v Ardenách v lednu 1945, to byla nejlepší rota na světě.

Když bylo po všem, rota byla rozpuštěna a muži se vrátili domů.

Každý ze sto čtyřiceti mužů a sedmi důstojníků, kteří tvořili původní rotu, přišel do tábora Toccoa v Georgii, kde vznikla, odjinud, ale všichni měli něco společného. Byli mladí, narodili se po první světové válce, všichni byli běloši, neboť Armáda Spojených států v době druhé světové války byla rasově segregovaná, a až na tři výjimky byli všichni svobodní. Hodně jich na střední škole sportovalo nebo to byli lovci.

Byli mimořádní, pokud jde o žebříček hodnot. Nejdůležitější pro ně byl hmotný blahobyt, autorita a příslušnost k elitní jednotce. Byli to idealisté toužící splynout v jedinou skupinu, jež by bojovala za svou věc, v kolektiv, s nímž by se mohli ztotožnit, k němuž by náleželi, jenž by jim mohl být rodinou.

Podle vlastních slov se dobrovolně přihlásili k výsadkářům z touhy po dobrodružství, po cti a také kvůli padesáti dolarům, o něž výsadkáři dostávali měsíčně více (u důstojníků to činilo sto dolarů). Především však vstoupili do této jednotky ze dvou hlavních, osobních důvodů. Za prvé, jak to vyjádřil Robert Rader, „převládla v nich touha být lepší než ostatní“. Podle Richarda Winterse každý z nich dospěl svou vlastní cestou k poznání, že čas v armádě stráví lépe poctivým úsilím než fňukáním a výmluvami ve výcvikovém táboře. Armádu chápali jako pozitivní, poučnou zkušenost a výzvu.

Za druhé věděli, že půjdou do války, a neměli zájem, aby v boji stanuli po boku mužů, kteří by byli nedostatečně vycvičeni a nedostatečně motivováni. Proto pokud si měli zvolit mezi osudem výsadkáře, jenž stojí vždy v první útočné linii, a osudem obyčejného pěšáka, který se nemůže spolehnout na nikoho kolem sebe, došli k názoru, že být pěšákem obnáší větší riziko. Až se začne střílet ostrými, chtěli stát po boku někoho, ke komu by mohli vzhlížet s úctou a nikoli s despektem.

Většina z nich byla obětí ekonomické krize třicátých let. Mno zí vyrůstali v hladu, s děravými botami a v otrhaných šatech, neměli na auto a často ani na rádio. Jejich studium přerušila buď krize nebo válka.

„Přes všechny tyto nesnáze jsem však svou zemi nesmírně miloval a dodnes miluji,“ prohlásil o čtyřicet osm let později Harry Welsh. Přestože si mohli na svůj úděl oprávněně stěžovat, nezanevřeli ani na svůj osud, ani na svou zemi.

Díky krizi oplývali mnoha užitečnými vlastnostmi. Byli samostatní, zvyklí na tvrdou dřinu a byli zvyklí poslouchat. Sport a lov jim také dopomohl k sebevědomí a k tomu, že znali vlastní cenu.

Věděli, že je čeká obrovské nebezpečí. Věděli, že budou muset ze sebe vydat ještě více, než kolik se od nich žádá. Původ ně neměli v žádném případě v úmyslu obětovat roky svého mládí válce, kterou ani sami nezačali. Raději by byli házeli baseballovým míčkem než granáty, raději by byli stříleli z malorážky namísto z M-1. Jelikož se však dostali do války, rozhodli se zhostit svého poslání v armádě se ctí.

O výsadkových silách toho věděli jen tolik, že jsou to nové jednotky a skládají se výhradně z dobrovolníků. Bylo jim řečeno, že je čeká náročnější tělesný výcvik, než s jakým se dosud mohli setkat, výcvik, jaký by nebyla schopna vydržet žádná jiná armádní jednotka, ale to právě tyto mladé hrdiny lákalo. Očekávali, že po skončení výcviku budou silnější a odolnější než předtím a že jej budou absolvovat spolu s muži, po jejichž boku potom půjdou do boje.

„Krize byla pryč,“ vzpomíná na ono léto roku 1942 Carwood Lipton, „a na mne čekal nový život, jenž mne měl od základu změnit.“ Stejně jako i všechny ostatní.

Prvním členem roty E (Elity) a jejím velitelem byl nadporučík Herbert Sobel z Chicaga. Jeho zástupcem byl poručík Clarence Hester ze severní Kalifornie. Sobel byl z města, byl Žid a důstojnickou hodnost získal v národní gardě. Hester začal jako vojín a poté studoval na důstojnické škole Officer Candidate’s School (OCS). Většina důstojníků čety byli čerstvými absolventy OCS, včetně poručíků Dicka Winterse z Pensylvánie, Waltera Moora z Kalifornie a Lewise Nixona z New Yorku a univerzity v Yale. S. L. Matheson byl absolventem výcvikového tábora záložních důstojníků Kalifornské univerzity v Los Angeles. Sobel byl s osmadvaceti lety v rotě nejstarší. Ostatním bylo čtyřiadvacet a méně.

Společně s rotami D, F a velitelskou rotou tvořila rota E 2. prapor 506. parašutistického pluku. Velitelem praporu byl major Robert Strayer, třicetiletý záložní důstojník. Velitelem pluku byl plukovník Robert Sink, absolvent West Pointu z roku 1927. 506.  pluk byl experimentálním útvarem, prvním parašutistickým plukem, v němž mužstvo procházelo základním a parašutistickým výcvikem společně jako jednotka. Pouhý rok předtím byl připojen ke 101. vzdušné divizi Křičících orlů. Parašutismus nebyl novinkou jen pro obyčejné vojáky, ale i pro důstojníky, a tak byli někdy učitelé ve znalostech pouhý jediný den před svými žáky.

Původní poddůstojníci byli již „staří vojáci“. „Měli jsme je téměř za bohy,“ vzpomíná vojín Walter Gordon z Mississippi, „protože měli už na uniformě odznak s křídly a byli to cvičení výsadkáři. Byli jsme proti nim hotoví smrkáči. Jenže, k čertu, uměli oproti nám dělat líp tak akorát čelem vzad. Později nám už byli jenom pro smích. Na naše vlastní hochy, z kterých se později stávali desátníci a seržanti, neměli nárok.“

Svobodníky v rotě E byli Frank Perconte, Herman Hansen, Wayne Sisk a Carwood Lipton. Již několik dní po svém založení měla Elita plný počet 132 mužů a 8 důstojníků. Byla rozděle na do tří čet a velitelského družstva. Jedna četa měla tři střelecká družstva po dvanácti mužích plus jedno minometné družstvo o šesti mužích. Rota E byla vybavena jedním kulometem na každé střelecké družstvo a jedním minometem ráže 60 mm na každý minometný tým.

Výcvikovým táborem Toccoa prošlo jen málo původních členů roty E. „Důstojníci přicházeli a odcházeli,“ říká Winters. „Stačilo vám jen se na ně podívat a hned jste věděli, že to nevydrží. Někteří z těch hochů byly hotové sušinky. Byli tak nemotorní, že neuměli ani pořádně spadnout.“ To bylo pro uchazeče o členství v 506. parašutistickém pluku typické. Z původních pěti set důstojníků jich výcvikem v Toccoa úspěšně prošlo pouze sto čtyřicet osm a z pěti tisíc tří set dobrovolníků nakonec zbylo jen osmnáct set vojáků.

Jak ukazují statistická čísla, tábor Toccoa byl skutečně velmi náročný. Plukovník Sink měl za úkol vést základní výcvik mužů, pracovat na jejich kondici, naučit je základním vojenským taktikám, připravit je na výsadkářský výcvik a postavit z nich pluk, který by byl pod jeho velením schopen boje. „Byli jsme tam vlastně za vyhazovače,“ vzpomíná poručík Hester. „Vyhazovali jsme odtud všechny tlusté, hubené a ty, co jim scházela odvaha.“

Vojín Ed Tipper o svém prvním dni v rotě E říká: „Kouknul jsem se na nedalekou Mount Currahee a říkám komusi: ,Vsadím se, že až budeme s tím výcvikem hotoví, nakonec nás donutí vyšplhat až na vršek tamté hory.‘ [Currahee byl sice spíše kopec než hora, ale tyčil se do výšky přes tři sta metrů nad cvičištěm a dominoval celé krajině] Několik minut nato někdo zapískal na píšťalku. Postavili jsme se do pozoru, přikázali nám obout si kanady a obléct si sportovní trenýrky, a tak jsme to udělali a zase se postavili do pozoru — a pak nás hnali skoro celé čtyři kilometry až nahoru a zase zpátky, většinou klusem.“ Již tento první den přinesl první ztráty. Ti, co zbyli, do týdne běhali, nebo alespoň klusali, nahoru a zase zpět celou cestu.

Tipper dodává: „Na konci druhého týdne nám řekli: ,Odpočiňte si. Dneska se neběží.‘ Zavedli nás na oběd do jídelny, kde jsme se nacpali špagetami. Jakmile jsme vyšli z jídelny, ozvala se píšťalka a bylo nám sděleno: ,Změna rozkazu. Běží se.‘ Běželi jsme na vrcholek Currahee a zpátky, za námi jely sanitky a chlapi zvraceli všude po cestě špagety. Ten, kdo odpadl a nechal se odvézt v sanitce zpátky, byl ještě tentýž den vyloučen.“

Mužům bylo sděleno, že Currahee je indiánské slovo, které znamená „Jako jeden muž“ — a přesně takto také měli tito výsadkáři bojovat. Z Currahee se stal bojový pokřik 506. parašutistického pluku.

Důstojníci a mužstvo běhali na Currahee a zase dolů třikrát nebo čtyřikrát týdně. Za chvíli byli schopni urazit takto deset kilometrů za padesát minut. Kromě toho denně absolvovali vyčerpávající překážkové běhy a cvičili kliky, shyby, lehy-sedy a jiné gymnastické úkony.

Když zrovna necvičili, učili se základům vojenského umění. Zpočátku jen nacvičovali pochodování, potom začali vyrážet na noční pochody s plnou polní. První noční pochod byl skoro osmnáct kilometrů dlouhý a každý následující byl vždy o kilometr až tři delší. Tyto pochody museli absolvovat v kuse, bez přestávky, bez cigarety, bez vody. „Bylo nám mizerně, byli jsme vyčerpaní a měli pocit, že padneme, pokud se nenapijeme,“ vzpomíná vojín Burton „Pat“ Christenson. Na konci pochodu Sobel zkontroloval každému polní láhev, zda je stále plná.

Ti, kteří výcvikem prošli úspěšně, to dokázali jen díky svému nezměrnému osobnímu odhodlání a touze být veřejností vnímán jako někdo mimořádný. Stejně jako všechny elitní jednotky na celém světě, i vzdušná výsadková divize měla své vlastní odznaky a symboly. Po absolvování výsadkářského výcviku obdrželi vojáci stříbrná křídla, která nosili připnutá na levé náprsní kapse blůzy, dále označení pluku, které bylo umístěno na levém rameni a na čepici, a také měli od té chvíle právo nosit výsadkářské kanady, blůzu a kalhoty (zastrčené do kanad). Gordon říká, že „nyní [rok 1990] to zní bláznivě, ale tenkrát bychom byli ochotni dát život za to, abychom mohli nosit tyto odznaky výsadkové divize“.

Muži si odpočinuli pouze v učebnách, kde se učili o zbraních, jak používat mapu a kompas, o vojenských taktikách, šifrách, signalizování, polních telefonech, radiovém zařízení, telefon ních centrálách a natahování telefonního vedení nebo o demoličních technikách. Při nácviku boje beze zbraní a zacházení s bodákem však museli opět používat své unavené svalstvo.

Když jim byly poprvé vydány pušky, řekli jim, aby se zbraní zacházeli něžně jako s ženou. Měly patřit jen jim. Měly s nimi lehávat na bitevním poli, měly to být jejich důvěrné společnice. Nakonec je uměli rozebírat a opět skládat se zavázanýma očima.

Aby bylo možno muže připravit na výsadkářský výcvik, stála v Toccoa zhruba jedenáct metrů vysoká věž. Dotyčný byl připoután do postroje padáku visícího na pětimetrových provazech, jež byly přivázány ke kladce jezdící po laně. Sklouznutí v tomto postroji po kladce z věže dolů navozovalo reálný dojem seskoku a doskoku s padákem.

Všechny tyto činnosti probíhaly za doprovodu společných pokřiků, zpěvu a nadávek. Nemluvilo se tu žádným vytříbeným jazykem. Pro tyto devatenáctileté a dvacetileté odvedence z celé Ameriky, nyní osvobozené od společenských pravidel jejich domova a kultury a vržené do výhradně mužské společnosti, představovala jistá slova formu vyjádření sounáležitosti. Nejpoužívanějšími slovy byly „zasranej, zkurvit, zmrd,“ atd. Nahrazovala se jimi veškerá přídavná jména, podstatná jména i slovesa. Například kuchaři pro ně byli „ti zkurvenci“ nebo „zasraní kuchaři“ a jejich výtvory se oceňovaly například slovy „zase to zkurvili“. David Kenyon Webster, student anglické literatury z Harvardu, se přiznal, že pro něj bylo obtížné přizpůsobit se tomuto „vulgárnímu, monotónnímu a nenápaditému jazyku“. Tito hoši, z nichž se teprve stávali muži, si díky podobným výrazům připadali drsnější a důležitější, jako skutečně právoplatní členové party. Zvykl si na ně i Webster, i když si je nikdy neoblíbil.

Muži se zde však naučili mnohem více než jen nadávat, střílet z pušky nebo tomu, že jejich schopnost snášet fyzickou zá těž je daleko větší, než si kdy dokázali představit. Naučili se zde naprosté, bezpodmínečné poslušnosti. Menší přestupky byly trestány na místě, obyčejně dvaceti kliky. Závažnější přestupky stály vojína propustku na víkend nebo několik hodin pochodování v plné polní na cvičišti. Jak uvádí Gordon, v armádě jim říkali: „Nedonutíme vás dokázat cokoli, ale donutíme vás přát si, abyste to dokázali.“ Z těchto hochů, které sem přivedla jejich bída a které nyní drželo pohromadě společné cvičení, zpěv a zážitky, se stávala jedna velká rodina.

Rota se naučila jednat jako jeden celek. Již několik dní po založení roty E umělo všech sto čtyřicet jejích členů udělat vlevo v bok, vpravo v bok či čelem vzad jako jeden muž, běhat spolu v poklusu či v plném běhu, padnout k zemi a cvičit na povel kliky a křičet jednohlasně „Ano, pane!“ nebo „Ne, pane!“

To vše patřilo k zasvěcovacímu rituálu, jenž je ve všech armádách stejný, a s tím šlo ruku v ruce i pití. Téměř výlučně se pilo pivo — v obchodě ve vojenském táboře, neboť široko daleko od tábora nebylo žádné město. Pilo se hodně piva a zpívaly se vojenské písničky. Pozdě večer pak vždy někdo někoho urazil tím, že prohodil něco neslušného o jeho matce, děvčeti či rodném městě, načež se všichni porvali jako praví vojáci a potom se s potlučenými nosy a s modřinou pod okem odbelhali zpátky do kasáren za křiku vojenských popěvků, vzájemně se podpírali a opět byli nejlepšími kamarády.

Tyto společné zážitky vedly k sounáležitosti, o níž lidé mimo rotu neměli ani ponětí. Kamarádi jsou si bližší než přátelé, než bratři. Vztah dvou kamarádů, druhů, je jiný než vztah dvou milenců. Plně důvěřují jeden druhému a dokonale se znají. Vyprá vějí si navzájem svoje životní příběhy, co dělali předtím, než vstoupili do armády, kde a proč se přihlásili, co rádi jedí a pijí, v čem jsou dobří atd. Při nočním pochodu jim stačí, aby zaslechli něčí zakašlání, a okamžitě vědí, komu patřilo, při nočním cvičení stačí, aby spatřili někoho plížit se lesem, a podle samotné siluety hned poznají, o koho jde.

Čím užší jednotka ve vojenské hierarchii, tím byla jejich sounáležitost silnější, od armády přes vzdušné síly, 506. pluk, 2. prapor až po rotu E, jednotlivé čety a jednotlivá družstva. Vojín Kurt Gabel z 513. parašutistického pluku popisoval svou zkušenost slovy, s nimiž by se byl mohl ztotožnit kterýkoli člen roty E: „Z nás tří, Jakea, Joa a mě, se stala… jedna bytost. V naší úzce propojené společnosti bylo mnoho takových bytostí, trojčlenných či čtyřčlenných skupinek, obyčejně ze stejného družstva, z nichž se skládala celá naše rodina, všechny menší jednotky… Tato vzájemnost… byla trvalá a neporušitelná. Ze tří takových bytostí se potom často skládalo družstvo, jež mělo v boji neuvěřitelné výsledky. Každý byl doslova ochoten pro druhého hladovět, mrznout i položit život. A družstvo se je snažilo chránit a pomáhat jim bez nejmenšího ohledu na možné následky. Takové střelecké, kulometné nebo průzkumné družstvo, to bylo skutečně mystické spojení.“ 2 Filosof J. Glenn Gray ve svém klasickém díle The Warriors to vyjádřil naprosto přesně: „Organizace za účelem dosažení společného a konkrétního cíle v době míru se nemůže nikdy rovnat soudružství, jež vznikají ve válce… takovéto soudružství dosahuje ve své vrcholné podobě přímo extáze… Lidé jsou si skutečnými druhy pouze tehdy, když jsou ochotni položit jeden za druhého svůj život, bez rozmýšlení a bez ohledu na své osobní ztráty.“ 3

Toto soudružství, jež vzniklo během výcviku a bylo utuženo v boji, vytrvalo po celý zbytek života. Čtyřicet devět let po výcviku v Toccoa napsal vojín Don Malarkey z Oregonu o létě roku 1942 toto: „Tak začalo nejvýznamnější období mého života, kdy jsem byl členem roty E. Od té doby neuplynul den, abych neděkoval Adolfu Hitlerovi za to, že mi poskytl příležitost stát se součástí skupiny těch nejnadanějších a nejúžasnějších mužů, jaké jsem kdy poznal.“ Podobně se vyjádřili všichni členové roty E, s nimiž autor hovořil.

Z řad mužstva vycházeli poddůstojníci, kteří postupně nahrazovali staré vojenské kádry, jež odcházely s tím, jak se náročnost výcviku stupňovala. Do roka bylo všech třináct seržantských postů v rotě E obsazeno původními vojáky, včetně nadrotmistra (First Sergeant) Williama Evanse, rotných (Staff Sergeant) Jamese Diela, „Mazáka“ Harrise a Myrona Ranneyho a seržantů Lea Boyleho, Billa Guarnera, Carwooda Liptona, Johna Martina, Roberta Radera a Amose Taylora. „Toto byli velitelé,“ řekl jeden vojín, „kteří měli náš respekt, a které jsme byli ochotni následovat kamkoli.“

Také důstojníci byli mimořádní a, kromě velitele roty Sobela, se také oni těšili všeobecné úctě. „Zdálo se neuvěřitelné, jací byli takoví Winters, Matheson, Nixon a ostatní,“ vzpomíná vojín Rader. „Šlo o prvotřídní lidi a bylo to pro nás jako zázrak, že se tihle lidé o nás zajímali a věnovali nám svůj čas a úsilí. Naučili nás důvěřovat.“ Jak říká Rader, Winters „zcela změnil náš život. Byl naprosto přátelský a měl skutečný zájem o nás i o naši tělesnou kondici. Byl téměř stydlivý — neřekl by „kurva“, ani kdyby do ní přímo vrazil na ulici.“ Podle Gordona kdyby někdo zavolal „Hej, poručíku, máte dneska večer rande?“, by Winters zrudl jako řepa.

Matheson, který se stal brzy členem velitelství praporu jako pobočník a nakonec se stal generálmajorem z povolání, měl ze všech mladých důstojníků nejvíce vojenského ducha. Hester byl takový „otcovský“ a Nixon zase výstřední. Winters byl jiný; nebyl to ani vtipálek, ani zatvrzelec. „Dick Winters ani na okamžik nepředstíral, že je bůh, ani na okamžik nepředstíral, že by byl něco jiného než obyčejný člověk!“ vzpomíná Rader. Byl to důstojník, který z mužů dostal vše, co v nich bylo, neboť od nich vyžadoval vždy jen to nejlepší, a „měli jste ho tak rádi, že byste ho prostě nikdy nedokázali zklamat“. Byl, a dosud je, uctíván všemi muži z roty E.

Poručík Winters měl jeden velký, ustavičný problém — nadporučíka Sobela (jenž byl brzy povýšen na kapitána).

Velitel byl vysoký, štíhlý a měl husté, černé vlasy. Místo očí jen štěrbiny, nos měl velký a zahnutý jako skobu. Tvář měl dlouhou, s ustupující bradou. V civilu byl obchodníkem s oděvy a o boji v terénu nevěděl nic. Byl neohrabaný, nešikovný, rozhodně to nebyl žádný atlet. Každý v rotě na tom byl po tělesné stránce lépe než on. Jeho způsoby byly „legrační“, „mluvil nezvykle“. Vyzařovala z něj arogance.

Sobel byl malý despota, jenž se ocitl v pozici, která mu skýtala absolutní moc. Pokud se mu někdo z jakéhokoli důvodu znelíbil, mohl si ho dovolit vyhodit i za ten nejmenší přestupek, ať již byl skutečný či vymyšlený.

Čišela z něj krutost. Při sobotních ranních prohlídkách se vždy procházel podél nastoupených vojáků, potom se zastavil před tím, který se mu nějak nepozdával, a poznamenal si u něj, že má „špinavé uši“. Poté, co tímto způsobem třem či čtyřem mužům zarazil víkendové vycházky, vrhl se na „špinavé zbraně“ a dalšímu půltuctu mužů kvůli nim odebral propustku na víkend. Pokud se někdo v neděli večer vrátil pozdě, příštího dne, po celodenním cvičení, mu Sobel nařídil vykopat svým zákopovým náčiním jámu o rozměrech 180 x 180 x 180 cm. Když byla jáma hotová, Sobel ji dotyčnému přikázal „zahrabat“.

Sobel byl rozhodnutý, že jeho rota musí být nejlepší z celého pluku. Toho chtěl dosáhnout tím, že od členů roty E vyžadoval více, než kolik se toho žádalo od ostatních. Cvičili déle, běhali rychleji, trénovali tvrději.

Při běhání na Currahee byl Sobel vždy v čele roty, hlava se mu pohupovala, ruce plandaly podél těla a přitom se ohlížel přes rameno, zda se někdo nefláká. Se svýma velkýma plochýma nohama běhal jako vyplašená kachna. Křičíval: „Rychleji, takhle vás Japonci dostanou!“ nebo „Tak hněte sebou!“

„Pamatuji se, kolikrát jsme takhle po dlouhém běhání na pokraji vyčerpání stáli nastoupeni v pozoru a čekali jen na to, až uslyšíme ,Rozchod!‘,“ říká Tipper. „Sobel pobíhal před nastoupenými vojáky tam a zpět a křičel ,Stůjte bez hnutí! Bez hnutí!‘ a nenechal nás rozejít, dokud z nás na jeho rozkaz nebyly hotové sochy. To bylo samozřejmě nemožné. Ale udělali jsme všechno, co si vzpomněl. Chtěli jsme ten odznak s křídly.“

Gordon nenáviděl Sobela po celý zbytek života. Roku 1990 Gordon řekl: „Do chvíle, kdy jsem tehdy toho rána na Den D přistál ve Francii, chápal jsem tuhle válku jako boj mezi mnou a tímhle chlapem.“ Stejně jako ostatní vojáci i Gordon přísahal, že Sobel v boji nepřežije ani pět minut, pokud bude mít jeho mužstvo ostré střelivo. Pokud ho nedostane nepřítel, bylo tu tucet a více mužů z roty E, kteří to byli ochotni s radostí udělat místo něj. Za jeho zády mu vojáci nadávali „zasranej Žid“ — to byla jeho nejčastější přezdívka.

Sobel byl na své důstojníky stejně tvrdý jako na obyčejné vojáky. Museli absolvovat veškeré tělesné cvičení spolu s muž stvem, ale když se mužstvo každý den po konečném „rozchodu“ odebíralo na ubikace, důstojníci museli ještě studovat polní příručky a poté řešit zadání, která jim Sobel připravil. Winters vzpomíná na schůze důstojníků: „Byl velmi panovačný. Neměl zájem o žádnou výměnu názorů. Mluvil vysokým, skřípavým hlasem. Spíš křičel než mluvil, a to i za normálních okolností. Strašně vás to popouzelo.“ Důstojníci svému kapitánovi vymysleli přezdívku „Bílá vrána“.

Sobel neměl žádné přátele. Důstojníci se mu v důstojnickém klubu vyhýbali. Nikdo si s ním nikdy nevyšel na vycházku, nikdo nevyhledával jeho společnost. Nikdo v rotě E nevěděl nic o jeho předešlém životě a nikdo se o něj ani nestaral. Měl však své oblíbence, mezi nimiž byl číslem jedna nadrotmistr William Evans. Sobel spolu s Evansem štvali muže proti sobě navzájem tím, že jednomu udělili určitou výsadu, zatímco druhému ji odepřeli.

Podobné lidi jistě poznal každý, kdo kdy byl na vojně. Sobel byl typický puntičkář, který se vyžíval v „šikaně“. Na záležitosti minimálního významu dbal s tou největší možnou pečlivostí. Nejlépe to popsal Paul Fussell ve své knize Wartime : „Šikana je jednání, které činí život v armádě horším, než je nezbytně nutné: drobné týrání slabších silnějšími, otevřené šarvátky o moc, autoritu a výsady, sadismus průhledně maskovaný jako nezbytné dodržování disciplíny, neustálé ,vyrovnávání starých účtů‘ a důraz kladený spíše na formu než na obsah nařízení. Šikana je označována tímto hanlivým termínem proto, že se jedná o nízké a malicherné jednání, jež se s veškerou vážností zabývá nicotnostmi.“ 4

Sobel měl u mužstva autoritu, zatímco Winters měl jejich úctu. Konflikt mezi oběma muži se vyostřoval. Nikdo to nikdy nevyslovil přímo, ne všichni v rotě E poznali, o co se tu vlastně jedná, a Winters to tak ani nechtěl, ale mezi těmi dvěma zuřil boj o to, kdo to tu povede.

Sobelova zášť vůči Wintersovi vzplála již v průběhu prvního týdne v Toccoa. Winters vedl rotu při tělesném cvičení. Stál na tribuně a předváděl, jak mají vojáci cvičit. „Hoši cvičili dobře a já si dokázal udržet jejich stoprocentní pozornost,“ vzpomíná Winters. Kolem zrovna procházel plukovník Sink. Zastavil se a díval se. Když Winters skončil, Sink k němu zamířil. „Poručíku,“ zeptal se, „kolikrát měla tato rota dosud tělesná cvičení?“

„Třikrát, pane,“ odpověděl Winters.

„Děkuji vám,“ řekl Sink. Za několik dnů Winterse bez konzultace se Sobelem povýšil na nadporučíka. Od toho dne byl Winters pro Sobela nepřítelem číslo jedna. Velitel roty házel veliteli čety na krk všechnu špinavou práci, která se naskytla, od úklidu latrín po službu v kuchyni.

Paul Fussell napsal: „Šikanu lze rozeznat okamžitě, protože nemá nikdy nic společného se snahou vyhrát válku.“ 5 Winters s tím však nesouhlasil. Věřil, že alespoň něco z toho, co Sobel dělal — pokud ne způsob, jakým to dělal —, bylo nezbytné. Pokud rota E běhala delší vzdálenosti a rychleji než ostatní roty, pokud trávila na cvičišti delší čas, pokud byla ve cvičení s bodáky povzbuzována výkřiky jako „Rychleji, takhle vás Japonci dostanou!“, nu pak z ní měla být lepší rota než z ostatních.

Winters nevytýkal Sobelovi veškerou jeho malichernost a tyranské vystupování, ale především nedostatek soudnosti. Chyběl mu jak zdravý rozum, tak vojenská zkušenost. Neuměl ani číst v mapách. Při cvičení v terénu se vždy obracel ke svému zástupci a ptal se ho: „Hestere, kde jsme teď?“ Hester se mu vždy snažil polohu ukázat nenápadně, aby ho neztrapnil, „ale všichni stejně věděli, o co jde“.

Sobel se rozhodoval bez rozmýšlení a bez porady s ostatními a jeho ukvapená rozhodnutí byla obyčejně chybná. Jedné noci byla rota venku z tábora na cvičení v lesích. Měla zaujmout obranné postavení, setrvat ve svých pozicích, být tiše a nechat nepřítele, aby se přiblížil na dostřel. „Mělo to být bez problému,“ vzpomíná Winters, „úplná hračka. Rozmístili jsme muže, určili jim pozice, a ,teď všichni ticho‘. Čekáme, čekáme a náhle se v lese zvedne větřík, listí začne šustit a Sobel vyskočí: ,Už jsou tady! Jsou tady!‘ Pane bože! Kdybychom byli v opravdové bojové akci, šla by celá rota do háje. Hned mě napadlo: ,S tímhle chlapem do bojové akce jít nemůžu! Nemá sakra ani za mák rozumu! ‘ “

Wintersovi konečně došlo, že Sobel je „tyran a vojákům dělá z roty peklo. Kdykoli jste viděli Elitu, pane bože, všichni v ní byli vyrovnaní do latě. Cokoli se dělalo, ve všem jsme byli nejlepší.“ Vojín Rader o Sobelovi říká: „Zbavil vás civilnosti a důstojnosti, ale stali jste se jedním z nejlepších vojáků v armádě.“ Podle Winterse byl hlavní problém v tom, že Sobel neviděl „nespokojenost a opovržení, které sílilo mezi vojáky. Buď můžete vést vojáky tím, že v nich vyvoláváte pocit strachu, nebo tím, že jim jdete sami příkladem. U něj to byl ten první případ.“

Zeptal jsem se všech členů roty E, s nimiž jsem hovořil, když jsem připravoval tuto knihu, zda tato mimořádná vzájemná blízkost, ona výjimečná soudržnost a pozoruhodná vzájemnost roty E byla důsledkem Sobelova velení nebo vznikla navzdory jemu. Ti, kdo neodpověděli „z obou důvodů“, byli názoru, že byla důsledkem Sobelova velení. Rod Strohl se mi podíval do očí a řekl rozhodně: „Herbert Sobel rotu E udělal.“ Něco podobného jsem se dozvěděl i od ostatních. Avšak téměř všichni ho nenáviděli.

Tento pocit pomohl rotu stmelit. „O tom není pochyb,“ říká Winters. „Ten pocit sdíleli úplně všichni. Nižší důstojníci, poddůstojníci, obyčejní vojáci, všichni jsme měli naprosto tentýž pocit.“ Ale, jak dodává, „to nás právě sbližovalo. Museli jsme Sobela přežít.“

Nenáviděli ho tak silně, že si jejich úctu nezískal ani ve chvílích, kdy by si ji zasloužil. V Toccoa museli všichni, ať obyčejný voják či důstojník, projít kvalifikační zkouškou fyzické při pravenosti. V té době byli všichni už v tak dobré kondici, že z této zkoušky nemuseli mít strach. Téměř všichni například dokázali udělat pětatřicet či čtyřicet kliků a limit byl přitom pouhých třicet. Přesto však okolo zkoušek panoval značný rozruch, neboť, jak říká Tipper, „věděli jsme, že Sobel udělá pouze dvacet kliků. Vždycky, když vedl rotu při tělesném cvičení, skončil po dvaceti klicích. Pokud by zkoušky tedy proběhly podle všech regulí, dalo se očekávat, že je Sobel neudělá a bude si balit kufry.

Sobelova zkouška proběhla veřejně a skutečně podle všech regulí. Stál jsem mezi diváky, kteří se tam ne tak zcela náhodou nějakých patnáct metrů od toho místa shlukli. Při dvacátém kliku už měl evidentně dost, ale pokračoval. U čtyřiadvacátého nebo pětadvacátého se mu začaly třást ruce a celý zrudl, ale pomalu pokračoval dále. Jak se mu jich podařilo udělat třicet, netuším, ale dokázal to. Byli jsme zticha, kroutili hlavami, ale nikdo z nás se nesmál. Sobelovi nechybělo odhodlání. Přesvědčovali jsme se navzájem, že je to stejně šašek.“

Výsadkáři byli dobrovolníci. Kdokoli, ať vojín či důstojník, mohl kdykoli na vycházku, a mnoho jich tuto možnost také využívalo. Sobel však ne. Kdyby tak netoužil po tom být velitelem výsadkářů, mohl v podstatě přijmout nějaké klidné místo ve štábu u zásobování, ale jeho odhodlání dokázat to bylo stejně veliké jako všech ostatních členů roty.

Nebylo zase až tak snadné drezírovat rotu E ještě přísněji než roty D a F, neboť velitel celého 2. praporu major Strayer byl téměř stejný fanatik jako Sobel. Na Den díkůvzdání dal Sink svému pluku volno, ale major Strayer se rozhodl, že je to ideální doba pro dvoudenní cvičení v terénu pro 2. prapor. Při tomto cvičení vojáci absolvovali sáhodlouhé pochody, nacvičovali útok na opevněné pozice a plynový poplach uprostřed noci a taktéž se poprvé seznámili s dávkami K (konzervami obsahujícími něco jako guláš, suchary, čokoládu a rozpustnou ovocnou šťávu).

Tento Den díkůvzdání však Strayer proslavil především svým „vepřovým cvičením“. Na cvičišti nechal natáhnout dráty ve výšce čtyřicet pět centimetrů nad zemí, nad nimiž pálili do vzduchu kulometčíci. Na zemi pod dráty nechal Strayer rozhá zet vnitřnosti čerstvě zabitých prasat — srdce, plíce, střeva, játra, prostě všechno možné — a vojáci se museli v tomto odporném marastu plazit. Lipton vzpomíná, že „rozdíl mezi ,lézt‘ a ,plazit se‘ v armádě vysvětlovali tak, že malé dítě ,leze‘ a had se ‚pla zí‘. A my se plazili.“ Nikdo na tento zážitek nikdy nezapomněl.

Koncem listopadu byl základní výcvik u konce. Všichni u roty svou specializaci zvládli, ať již to byli minometčíci, kulometčíci, střelci, radisté, polní lékaři či cokoli jiného. Všichni byli schopni zastat jakoukoli práci v četě, alespoň v základu. Každý vojín znal povinnosti desátníka a seržanta a byl připraven je převzít, pokud by toho bylo zapotřebí. Všichni, kdo prošli výcvikem v Toccoa, dostávali takové kapky, že nejednou uvažovali i o vzpouře. Christenson říká: „Všichni jsme si mysleli, že po těchto útrapách už vydržíme úplně všechno, co si na nás vymyslí.“

Přibližně den před odjezdem z Toccoa si plukovník Sink přečetl v  Reader’s Digest článek, v němž se psalo, že jakýsi japonský vojenský prapor vytvořil světový rekord v pochodování, když na Malajském poloostrově urazil téměř sto šedesát kilometrů za dvaasedmdesát hodin. „Moji muži to dokáží rychleji,“ prohlásil Sink. Jelikož právě Strayerův 2. prapor trénoval nejtvrději, Sink zvolil právě jej, aby jeho slova potvrdil. 1. prapor se přepravil vlakem do Fort Benning, 3. prapor odjel vlakem do Atlanty, ale druhý pochodoval po svých.

1. prosince v 7.00 roty D, E, F a velitelská rota praporu vyrazily, každý muž s plnou polní a se zbraní přes rameno. Nebyl to žádný med ani pro střelce, ovšem pro takové, jako byl Malarkey, kteří byli u minometčíků, nebo jako Gordon, kteří nesli kulomety, to bylo hotové peklo. Trasa, již Strayer zvolil, byla dlouhá sto devadesát kilometrů, z toho sto šedesát kilometrů vedlo venkovskou krajinou, po nedlážděných silnicích. Počasí bylo mizerné, padal zmrzlý déšť, občas sněžilo a silnice byly blátivé a kluzké. Jak vzpomíná Webster, „první den jsme se brodili rezavě hnědým blátem, nadávali, spílali a počítali každou minutu do příští zastávky“. Pochodovali vždy celý den i za soumraku, až do noci. Přestalo pršet a sněžit a místo toho začal foukat studený, mrazivý vítr.

Za třiadvacet hodin urazil prapor přes šedesát čtyři kilometry. Strayer zvolil k táboření holý kopec vystavený větru, bez stromů, křoví či čehokoli jiného, co by mohlo posloužit za úkryt. Teplota klesla pod minus 5 °C. Muži dostali chléb s máslem a marmeládou, protože nebylo možné rozdělat v polních kamnech oheň. Když se v 6.00 probudili, vše kolem bylo pokryto silnou vrstvou jinovatky. Boty i ponožky byly zmrzlé na kost. Důstojníci a vojáci si museli z bot vytáhnout tkaničky, aby je vůbec dokázali na své oteklé nohy nasadit. Pušky, minomety a kulomety, vše bylo přimrzlé k zemi. Stanové dílce praskaly jako skořápky od buráků.

Trvalo několik kilometrů, než se ztuhlé, bolavé svalstvo opět zahřálo, ovšem ze všeho nejhorší byl třetí den. Po sto třiceti kilometrech zbývalo ujít ještě šedesát, přičemž přibližně třicet posledních vedlo po dálnici z Atlanty. Pochodování v blátě nebyl žádný med, ale tvrdý beton byl ještě mnohem horší. Tu noc prapor tábořil na pozemku Oglethorpovy university na předměstí Atlanty.

Malarkey a jeho kamarád Warren „Skip“ Muck si postavili svůj stan a uložili se k odpočinku. Pak se začalo vydávat jídlo. Malarkey nemohl vstát a přilezl do fronty na jídlo po čtyřech. Velitel jeho čety Winters se na něj jen podíval a řekl mu, aby se do cíle pochodu, Five Points v centru Atlanty, nechal druhý den ráno odvézt sanitkou.

Malarkey se však rozhodl, že to zvládne a stejně tak téměř i všichni ostatní. V té době již tento pochod sledovala široká veřejnost v celé Georgii prostřednictvím rádia a novin. Trasu pochodu lemovaly zástupy, které vojákům provolávaly slávu. Strayer domluvil také kapelu, která se k nim přidala přibližně jeden a půl kilometru před Five Points. Malarkey, jenž při pochodu bojoval s obrovskou bolestí, vzpomíná, že se mu „stala podivná věc, když ta kapela začala vyhrávat. Napřímil jsem se, bolest zmizela a já pochod dokončil, jako bychom si jen tak pochodovali na přehlídce v Toccoa.“

Urazili sto devadesát kilometrů za sedmdesát pět hodin. Skutečná doba, po kterou pochodovali, byla třiatřicet hodin a třicet minut, průměrná rychlost tedy činila přibližně 5,7 kilometru za hodinu. Z pěti set osmdesáti šesti mužů a důstojníků v praporu jich pochod nedokončilo pouze dvanáct, i když několik vojáků poslední den belhalo pouze za pomoci svých druhů. Plukovník Sink byl oprávněně hrdý. „Ani jediný muž předčasně pochod neukončil,“ oznámil tisku, „a pokud odpadl, pak padl přímo na tvář.“ 3. četa roty E poručíka Moora byla z praporu jediná, jejíž všichni muži urazili celou trasu pouze a jedině po svých. Za odměnu kráčela v čele slavnostního pochodu v Atlantě.

2
„Vstát a zaháknout se!“

BENNING, MACKALL, BRAGG, SHANKS
PROSINEC 1942 – ZÁŘÍ 1943

Benning byl, pokud to šlo, ještě horší než Toccoa, zvláště jeho nechvalně proslulé cvičiště Frying Pan (Pánev), kde probíhal výsadkářský výcvik. Zde se pluk utábořil. Tábor se skládal z malých dřevěných chatrčí postavených na neúrodné, písčité půdě. Benning však zároveň pro muže z roty E znamenal vítanou změnu, neboť se zde konečně na rozdíl od Toccoa, kde většinu času trávili tělesným cvičením, začali učit výsadkářským dovednostem.

Výsadkářský výcvik měl začít tělesným výcvikem (fází A), po něm měla následovat fáze B, C a D, z nichž každá měla trvat týden, ale 506. pluk fázi A přeskočil. To proto, že 1. prapor, jenž dorazil dříve než ostatní a mezitím již započal fázi A, naprosto ztrapnil seržanty z výsadkářské školy, kteří měli vést výcvik obratnosti a běhu. Absolventi Toccoa se seržantům otevřeně vysmívali. Při běžeckých cvičeních dokázali držet tempo, i když běželi pozadu, sázeli se s nimi, že tak doběhnou dříve než oni, a po několika hodinách cvičení, po němž byli seržanti u konce s dechem, se jich ptali, kdy konečně skončí rozcvička a začnou pořádně trénovat. Po dvou dnech této pohany seržanti sdělili veliteli, že 506. pluk je v daleko lepší kondici než oni, a tak všechny roty z 506. pluku započali výcvik rovnou fází B.

Po celý týden rota vždy ráno naklusala do hangárů, kde se učila skládat a balit padáky. Na oběd se vracela do Pánve a odpoledne trávila seskoky v zavěšených postrojích padáku z cvičných dveří letadla umístěných metr a půl nad zemí do hromady pilin nebo skákáním z desetimetrových cvičných věží v postroji zavěšeném na ocelovém laně.

Následující týden, ve fázi C, cvičili muži volné a jištěné seskoky ze sedmdesátimetrových věží. Jedna věž byla opatřena sedátky, tlumiči nárazu a vodícími lany padáků. Ostatní byly vybaveny čtyřmi padáky, které se uvolňovaly, jakmile dospěly k nosnému rameni. Z těchto věží všichni absolvovali několik seskoků během dne a jeden seskok v noci.

Fáze C taktéž zahrnovala výcvik s obrovským fukarem, jenž vyráběl nad zemí silný vítr, aby se mužstvo naučilo po přistání ovládat a skládat svůj padák za každého počasí.

Po týdnu stráveném seskoky z věží byli všichni připraveni na fázi D, tedy již skutečný výcvik, který obnášel pět seskoků z letounu C-47 neboli Dakoty, a který měl vynést těm, kdo ho absolvují, vytoužený výsadkářský odznak s křídly. Předcházející noc si muži skládali padáky, kontrolovali je, potom je opět skládali a opět kontrolovali, a to až do 23.00. Budíček byl v 5.30. Odpochodovali k hangárům u Lawson Field, prozpěvovali si přitom a pokřikovali na sebe plni očekávání. Navlékli si padáky, posedali si na řady lavic a čekali, až je zavolají k letadlům. Žertovali, vyprávěli si vtipy, mnozí pokuřovali, nervózně se pochechtávali, chodili často na latrínu a stále dokola kontrolovali své padáky i rezervní padáky na hrudi.

Potom nastoupili do letadel, do každého čtyřiadvacet mužů. Až na pár výjimek to byl pro všechny z nich vůbec první let. Když Dakota dosáhla výšky pěti set metrů, začala opisovat kruh. Rozsvítilo se červené světlo a seržant, instruktor výcviku, zakřičel: „Vstát a zaháknout se!“ Všichni zahákli provaz od svého hlavního padáku na kotvící lano táhnoucí se nahoře středem trupu letadla.

„Potvrďte kontrolu padáku!“ zakřičel instruktor.

„Číslo dvanáct v pořádku!“ „Číslo jedenáct v pořádku!“ a tak dále až po prvního.

„Na místa a čelem ke dveřím!“

První muž přistoupil ke dveřím. Všichni měli ze zjevných psychologických důvodů nakázáno dívat se na obzor, nikoli přímo dolů. Taktéž je učili chytat se rukama vnějšího okraje dveří, nikdy vnitřního. Muže držícího se za vnější okraj dveří již nemohlo v letadle nic zadržet a i to nejmenší šťouchnutí, třeba i jen pocit, že za ním stojí další, jej přinutilo vyskočit. Pokud by se někdo chytil rukama za vnitřní okraj, jak říkal Gordon, „ani dvanáct chlapů by jej nedokázalo vyhodit z letadla, kdyby nechtěl. Strachu má obrovskou sílu.“ Pokud instruktor uviděl, že se někdo chytá vnitřního okraje dveří, odstrčil ho stranou a nechal seskočit ostatní.

Většina mužů byla podle Gordona „tak vybičovaná a se vším tak obeznámena, že by byli málem ochotni vyskočit ven klidně i bez padáku. Až tak to brali vážně.“ Celkem prošlo tímto výcvikem úspěšně čtyřiadevadesát procent mužů z těch, kteří se do něj z 506. pluku kvalifikovali, což je rekord, jenž dosud nebyl překonán.

Při prvním seskoku šel každý muž sólo. Jakmile stál ve dveřích, instruktor ho plácl do nohy a letěl ven.

„Doštrachal jsem se až ke dveřím a skočil do obrovského, závratného prázdna,“ vzpomíná Webster. „Srdce mi poskočilo až do krku a v hlavě se mi zatmělo.“ Otvírací lano připevněné hákem ke kotevnímu lanu v letadle otevřelo zadní kryt jeho hlavního padáku, šňůra přivázaná ke špici padáku jej vytáhla ven z vaku a padák se rozložil. Okamžitě se nafoukl a Webster pocítil obrovské trhnutí.

„Od té chvíle už to byla legrace. Snášel jsem se dolů, osciloval nebo, jak by řekl civilista, houpal se ze strany na stranu, a radostně se rozhlížel kolem. Nebe bylo plné rozdováděných parašutistů, kteří pokřikovali jeden na druhého.“

Skutečným okamžikem pravdy byla chvíle, kdy muži stanuli v otevřených dveřích letadla. Zaseklo se tu mnoho vojáků, kteří měli při výcviku vynikající výsledky, i ti, kteří později obdrželi mnohá vyznamenání za statečnost v boji jako členové obyčejné pěchoty. Někteří z nich dostali druhou šanci, buď ještě tentýž let poté, co vyskočili všichni ostatní, nebo příští den. Avšak pokud se někdo jednou zasekl, obvykle už nikdy neskočil.

Z roty E byli dva. Odmítli skočit. Jeden z nich, vojín Joe Ramirez, byl v letadle odveden dozadu, avšak poté, co byli všichni ostatní již venku, řekl instruktorovi, že chce skočit také. Letadlo kroužilo nad výcvikovým prostorem. Když opsalo druhý kruh, skočil. Vojín Rod Strohl o tom řekl: „Bál jsem se víc, než když jsem se chystal poprvé pozvat děvče na rande.“

Rota E tentýž den odpoledne uskutečnila i druhý seskok, všichni muži opět po jednom. Příští seskok však byl hromadný. Instruktor začal křičet: „Teď! Teď!“ a dvanáctičlenná skupina se nahrnula do dveří. Za šest vteřin bylo letadlo k údivu instruktora prázdné. Carson si zapsal do svého deníku: „Asi se ze mě stává fanatik do skákání, protože když jsem dole, myslím jenom na to vzrušení, které cítím nahoře, a těším se na další seskok. Vždycky, když cítím trhnutí při otevření padáku, z plných plic řvu.“

Čtvrtý seskok přišel na Štědrý den. Na Boží hod vánoční měla rota volno a mohla si pochutnat na krocanovi. Doslova pro každého v rotě to byly úplně první Vánoce mimo rodinu. Carson si zapsal: „Ani mi to nepřipadá jako Vánoce. Není tu sníh, ani vánoční stromek, ani žádné dárky, ani mamka s taťkou.“

26. prosince, po posledním seskoku, dostali všichni osvědčení, v němž stálo, že dotyčný „se od tohoto dne řadí mezi kvalifikované výsadkáře“. A potom nastala ta nejkýženější chvíle ze všech, na kterou se všichni po celý ten půlrok tvrdé práce tak těšili, okamžik, kdy jim byly připnuty stříbrné odznaky s křídly. Od této chvíle, na niž nikdo z nich nikdy nezapomněl, byla celá rota E, celý 506. pluk, navždy skutečně elitní výsadkářskou jednotkou.

Plukovník Sink uspořádal slavností přehlídku pluku, potom kolem sebe shromáždil své muže a z pódia jim přečetl rozkaz dne (vojáci jej později dostali vytištěný). „Jste úpříslušníky jednoho z nejlepších pluků Armády Spojených států,“ prohlásil Sink, „a tedy i na světě.“ Řekl, že nyní mohou odjet na desetidenní dovolenou domů, a připomněl jim, že se od nich očekává jisté chování — „nejen na dovolené, ale i v celém vašem následujícím životě“. Měli jednat s hrdostí, jako vojáci, dbát na svůj osobní vzhled a pamatovat „na náš bojový pokřik a heslo ,Currahee‘ a jeho význam: ,Jako jeden muž‘, Buďme jednotní jako jeden muž“.

Nařídil vojákům, aby se „vyhýbali base“, a rozpustil je. A tak se rozešli se svými odznaky na prsou, s kalhotami zastrčenými do naleštěných bot. Doma se pak stali předmětem obdivu svých rodičů a přátel, očividně díky své propracované postavě, ale ještě více díky sebevědomí, jež získali za posledního půl roku. Prošli úspěšně výcvikem, jenž nedokončili tři z pěti dobrovolníků, přežili dosud Sobelovu zášť i týrání, naučili se skákat za letu z letadla. Byli elitou.

Ovšem ne takovou elitou, aby si mohli dovolit opomíjet vojenská pravidla a nařízení. Plukovník Sink je upozornil, že po dovolené se musí okamžitě vrátit do Benningu, ovšem v důsledku nedostatečného fungování letecké, vlakové a autobusové dopravy v lednu roku 1943 se alarmující počet členů 506. pluku vrátil z dovolené pozdě.

Plukovník Sink uspořádal slavnostní přehlídku pluku. Mužstvo nastoupilo ve svých slavnostních uniformách a odpochodovalo písčitou silnicí na prázdné prostranství za barákem s kuchyní. Sink zavelel „pozor“ a potom dal vojákům pohov. Vojáci v tichosti sledovali a poslouchali poručíka, jak čte seznam jmen mužů, jedno z každé roty, kteří v dané rotě ohlásili svůj příchod jako poslední.

„Vojín John Doe, rota E,“ zvolal poručík. Bubeník stojící vedle poručíka chmurně zabubnoval. K vojínu Doeovi přistoupili dva seržanti se samopaly. Vystoupil z řady. Obličej měl bledý. Seržanti, každý z jedné strany, jej odvedli za stálého víření bubnu. Zastavili se až před poručíkem, který přečetl rozkaz. Vojín Doe byl vyloučen z výsadkářů do řad pěchoty.

Poručík z vojínova ramene strhl označení 506. pluku, odznak s křídly z hrudi a z čepice označení výsadkářů a mrštil jimi na zem. Bylo to tak ponižující, že důstojníci i mužstvo jen tiše skřípali zuby. Webster napsal své matce: „Jedna věc nás všechny rozzuřila tak, že nám až vřela krev v žilách — před bubeníkem stál jakýsi mizera poručík, jenž bez kousku slušnosti či soudnosti strhával odznaky všem, které před něho předvedli. Stačí již jen to, že tě poníží před očima tvých přátel, ale být při této pohaně ještě i fotografován — ten poručík by si zasloužil zastřelit.“

Tím to však neskončilo. Přijel džíp, ze kterého shodili torny s věcmi vojína Doea. Musel si zout kanady, nazout obyčejné boty a kalhoty si obléci jako členové obyčejné pěchoty (výsadkáři jim říkali „rovné nohavice“). Potom si sbalil svoje věci a následován strážemi se samopaly odpochodoval za stálého rachocení bubnu smutně pryč jako chmurné zosobnění samoty. A tento výjev se opakoval devětkrát.

Poté již 506. pluk téměř žádné problémy s pozdními návraty z dovolených neměl.

Koncem ledna se rota E a zbytek 506. pluku přesunul přes řeku Chattahoochee do té části Fort Benning, která ležela již na území státu Alabama. Bylo to, jako by se vojáci dostali z vězení na svobodu. Kasárna byla pohodlná a jídlo chutné. Byl tu dobře zásobený obchod a také biograf. Výcvik se zde soustředil na problematiku boje v družstvech, což bylo zábavné, neboť to obnášelo spoustu výbuchů, střílení po sobě navzájem slepými náboji a vrhání kouřových granátů. Muži absolvovali svůj šestý seskok, první s puškami.

Atmosféru těchto zimních dnů nám nejlépe přiblíží zápis v Carsonově deníku z 8. února: „Minulou noc jsme byli v náladičce, a tak jsme při polštářové bitce převrátili kasárna vzhůru nohama. Po třech hodinách válčení jsme konečně usoudili, že jsme unavení, a šli spát.“

11. února: „[Desátník Joe] Toye, [seržant George] Luz a já jsme si vyrazili do Columbusu. Zavolali jsme holkám, udělali si večírek a pak se parádně bavili. Potom jsme s Betty vyrazili do města. Nakonec jsme se museli vrátit. Dojeli jsme ve 4.45 ráno.“ 12. února: „Znovu v Chickasaw Gardens v Columbusu a další skvělej večer. S Betty nám to fakt klape. Bezva jsme se bavili. Zpátky jsem byl ve 4.45 a v 5.30 jsem se zalepenýma očima vstával do služby.“

V březnu přišel rozkaz „spakovat a přesun“. Tábor Mackall v Severní Karolíně byl zázrakem stavebnictví válečné doby. Ještě 7. listopadu 1942 to byly pouze šedesát dva tisíce akrů pustiny. O čtyři měsíce později již zde vedlo přes sto kilometrů dlážděných silnic, stála zde nemocnice s dvanácti sty lůžky, pět biografů, šest velkých pivnic, celé letiště s rozjezdovými a přistávacími dráhami o délce jeden a půl kilometru a tisíc sedm set padesát domů. Kasárna byla vytápěna, postele měly matrace. Tábor byl pojmenován po vojínu Johnu T. Mackallovi z 82. vzdušné výsadkové divize, prvním americkém výsadkáři, jenž byl zabit v boji ve druhé světové válce. Zemřel v severní Africe 8. listopadu, v den, kdy výstavba tábora započala. Tábor Mackall byl sídlem velení vzdušných sil.

Výcvik se stupňoval a začal být náročnější. Nyní již muži absolvovali seskoky nejen s puškami, ale i jinými střelnými zbraněmi. Každý voják musel být schopen seskočit s pancéřovkou bazukou v celku a také lehkým kulometem (ačkoli z něj bylo možno alespoň odejmout stojan, jenž měl u sebe při seskoku někdo jiný). Dva muži si museli mezi sebe rozdělit minomet ráže 60 mm a jeho základovou desku. Navíc u sebe výsadkáři měli potraviny, munici, mapy, ruční granáty, razantní trhaviny a jiné. Někteří muži skákali s padesáti kilogramy zátěže navíc.

Po seskocích se konala dvoudenní a trojdenní cvičení v lesích se zaměřením na rychlý přesun a operaci za linií nepřítele. Za soumraku byla velitelům čet ukázána jejich poloha na mapě a druhá, na niž se měli do rána přesunout.

Kapitán Sobel učinil z vojína Roberta „Pepka“ Wynna spojku. Poslal Wynna, aby mu zjistil polohu čet. Wynnovi se podařilo „zabloudit“ a místo špehování strávil noc spánkem. Ráno chtěl Sobel vědět, z jakého důvodu Wynn zabloudil.

„Protože ve tmě nevidím,“ odpověděl Wynn.

„Musíte se naučit vidět i ve tmě,“ řekl na to Sobel, poslal Wynna zpět k jeho družstvu a místo něj si jako spojku vybral Eda Tippera. „S mou pomocí se Sobel s kompasem na mapě ztrácel, kdykoli zrovna nejvíc potřeboval znát správnou polohu,“ vzpomíná Tipper. „Podobně mu ,pomáhali‘ i ostatní, a tak byl dezorientovaný a bloudil ještě víc než obvykle. Všichni jsme doufali, že to bude tak mrvit, že ho vymění a že nebudeme muset jít do boje pod jeho velením.“

„Vaše puška je vaše pravá ruka!“ říkával Sobel svým vojákům. „Musíte ji mít neustále při sobě.“ Při jednom nočním cvičení se rozhodl, že svým mužům uštědří ponaučení. Společně s nadrotmistrem Evansem se proplížili pozicí roty, aby spícím vojákům ukradli pušky. Akce byla úspěšná — ráno měli Sobel s Evansem téměř padesát pušek. Evans s velkým rámusem svolal rotu a Sobel mužům začal kázat, co jsou to za mizerné vojáky.

Jak se tak rozkřikoval, objevil se velitel roty F s pětačtyřiceti svými muži. Pro Sobela to byl obrovský trapas, protože se ukázalo, že s Evansem zabloudil, omylem se dostali do tábora roty F a ukradené pušky patřily jim.

O několik týdnů později si Sobel při seskoku poranil nohu. Vrátil se s nadrotmistrem Evansem do kasáren, zatímco rota zůstala na cvičišti. Kapitán se svým nadrotmistrem zde provedli soukromou prohlídku. Prohledali celé rotě E všechny torny, šaty a osobní věci. Prošacovali všem kapsy, násilím otevřeli zamčené skříně, prošli milostné dopisy a dopisy od rodičů a zabavili všechno, co se jim nelíbilo. „Vůbec netuším, co tam sakra hledali,“ říká Gordon Carson. „Tenkrát ještě žádné drogy mezi vojákama nebyly.“

Sobel nechal veřejně vyvěsit seznam zabavených věcí se jménem provinilce a s trestem, který mu měl být uložen. Když se muži vrátili unavení a špinaví z cvičení, našli vzhůru nohama vše, co považovali za svůj osobní majetek — spodní prádlo, ponožky, zubní pastu a kartáčky, všechno na hromadě na postelích. Mnoho věcí chybělo.

Téměř každému vojákovi bylo něco zabaveno. Většinou se jednalo o neoprávněně vlastněnou munici, oblečení, které bylo v rozporu s předpisy, nebo pornografii. Plechovky s ovocným kompotem a broskvemi ukradené v kuchyni a drahé košile, to vše bylo nenávratně pryč a vojáci je již nikdy nespatřili. Jeden voják sbíral různé druhy ochranných prostředků. Pár kondomů, to bylo přípustné, ale dvě stě, to již bylo považováno za něco proti předpisům, a tak putovaly na Sobelův seznam zabavených věcí.

„Tohle pro mě znamenalo naprostý vrchol,“ vzpomíná Tipper. „Před Sobelovou šťárou jsem toho člověka sice neměl rád, ale ne tolik, že bych ho nenáviděl. Od této chvíle jsem však k Sobelovi cítil vyslovené nepřátelství a poslední zbytky loajality vůči němu byly tytam. Všechny to rozzuřilo.“

Začalo se mluvit o tom, kdo Sobela zastřelí, až se rota poprvé dostane do bojové akce. Podle Tippera to byly jen řeči, ale „na druhé straně jsem znal v Elitě pár chlapíků, kteří sice moc nemluvili, ale podle mě by byli při první příležitosti schopni Sobela odprásknout“.

Při příštím cvičení v terénu bylo rotě E oznámeno, že několik jejích mužů bude představovat raněné, aby si lékaři a zdravotníci mohli nacvičit vázání ran, improvizované fixování nohy do sádry či dlahy, evakuování raněných na nosítkách apod. Sobelovi bylo sděleno, že bude představovat jednoho z raněných. Lékaři ho uspali skutečnou narkózou, potom mu stáhli kalhoty a provedli řez jako při operaci slepého střeva. Potom řez zašili, ovázali a zmizeli.

Sobel byl samozřejmě vzteky bez sebe, ale jeho vyšetřování nikam nevedlo. V rotě E nebylo jediného muže, jenž by byl ochoten prozradit, kdo to udělal.

V jaké tělesné kondici rota E byla, se v Mackallu nejlépe ukázalo, když ministerstvo armády nechalo podrobit Strayerův 2. prapor — jenž se již proslavil svým pochodem do Atlanty — standardním testům tělesné zdatnosti. Výsledek praporu zněl devadesát sedm procent. Jelikož se jednalo o nejlepší výsledek, jakého kdy bylo v armádním praporu dosaženo, plukovník Jablonski z Washingtonu se domníval, že Strayer výsledky zmanipuloval. Winters vzpomíná: „Nechali nás běhat podruhé — důstojníky, vojáky, pomocný personál, kuchaře, všechny — a dosáhli jsme devadesáti osmi procent.“

Povýšení na sebe v rotě E nenechala dlouho čekat. Všichni tři rotní, Jamel Diel, „Mazák“ Harris a Mike Ranney, byli původní členové roty, kteří začínali od obyčejného vojína. Totéž platilo i o seržantech Leo Boyleovi, Billu Guarnerovi, Carwoodu Liptonovi, Johnu Martinovi, Elmerovi Murrayovi, Bobu Raderovi, Bobu Smithovi, Amosi Taylorovi a Murrayovi Robertsovi. Carson se stal desátníkem. Poručík Matheson byl přeřazen do štábu pluku a poručíci Nixon, Hester a George Lavenson do štábu praporu. (Až do konce války byli na všechna uvolněná místa ve štábu 2. praporu dosazováni důstojníci z roty E. Z rot D, F a velitelské roty se do štábu praporu nedostal ani jediný důstojník. Winters k tomu poznamenává: „Proto vždy tak výborně fungovala komunikace mezi praporem, štábem pluku a rotou E. Proto také byla rota E posílána do klíčových akcí.“)

Začátkem května dostala Wintersova 1. četa nového poručíka, Harryho Welshe. V dubnu 1942 se přihlásil k výsadkářům a byl přidělen k 504. parašutistickému pluku 82. vzdušné výsadkové divize. Po výsadkářském výcviku byl povýšen na seržanta. Celkem třikrát, neboť jej párkrát degradovali zpět na vojína kvůli rvačkám. Byl to však silný malý Ir s evidentními velitelskými schopnostmi. Všiml si jich i velitel jeho roty a doporučil Welshe na důstojnickou školu OCS.

Welsh byl přidělen k rotě E 2. praporu 506. pluku. Chtěl sice opět k 504. pluku, ale podle armádních pravidel byli absolventi OCS posíláni k jiným jednotkám z obav, že pokud by se vrátili k původní jednotce, měli by příliš přátelské vztahy s mužstvem. Sobel přidělil Welshe k Wintersově četě. Okamžitě se z nich stali blízcí přátelé. Jejich vztah se zakládal na vzájemném respektu vycházejícím ze stejného názoru na velení. „Důstojníci jdou vždy v čele jednotky,“ říkával Welsh.

Na konci května si muži z roty E spakovali zavazadla a spolu s ostatními rotami 506. pluku nasedli na vlak do Sturgisu v Kentucky. Na nádraží jim děvčata od Červeného kříže rozdávala kávu a koblihy, což byl poslední komfort, který měli pro příští měsíc okusit. Potom už je čekalo jen pochodování krajinou, stavění stanů, kopání jam pro latríny a k jídlu „oblíbené“ armádní polní jídlo — sekané hovězí na smetaně s topinkou — obecně známé jako SOS, neboli „Shit On a Shingle“ (sračka na šindeli).

Nebyla to ještě skutečná válka, ale armáda se již co nejvíce snažila navodit její atmosféru. Při manévrech konajících se od 5. června do 15. července 1943 v Kentucky, Tennessee a Indianě probíhalo dosud největší vzdušné cvičení s výsadkáři a kluzáky.

10. června byl 506. pluk oficiálně přiřazen ke 101. vzdušné výsadkové divizi a tento den se stal nejvýznamnějším v dějinách 101. divize. Přiřazením 506. pluku se v divizi výrazně zvýšila morálka, alespoň podle mužů z roty E.

Manévry, při nichž proti sobě bojovala červená armáda proti modré, se odehrávaly v obrovském kopcovitém a hornatém neobydleném prostoru. Rota E zde uskutečnila tři seskoky. Christenson si jeden z nich stále živě pamatuje. V Dakotě bylo horko, dusno a teplý vzduch, jenž z kopců stoupal v celých proudech, způsoboval, že se letadlo pohupovalo a kymácelo. Desátník Denver „Bejk“ Randleman, který byl na konci skupiny a byl tedy nejdále od otevřených dveří, začal zvracet do vlastní helmy. Když to spatřil muž, který stál ve frontě před ním, taktéž vrhl, a tak to šlo od jednoho k druhému. Ne každému se podařilo strefit se do helmy. Podlaha byla plná zvratků a v letadle to příšerně páchlo. Christenson, jenž stál vpředu, to v sobě držel zuby nehty. „V žaludku se mi všechno bouřilo… ,Proč už nerozsvítí to červené světlo? Konečně!‘ Zezadu se ozvaly výkřiky ,Skoč! Skoč! Tak skoč, sakra!‘, a pak jsem byl venku na čerstvém vzduchu a jako by mi někdo nad hlavou mávl kouzelnou hůlkou a řekl: ,Christensone, je ti dobře.‘ A bylo.“

Manévry se skládaly také z dlouhých nočních pochodů, při kterých se muži brodili potoky, aby se pak na druhé straně škrábali na vysoký břeh, z něhož po třech krocích sklouzávali opět do vody, klopýtali přes kamení, strniště a kořeny, prosekávali si cestu porostem a příležitostně si pochutnali na pečeném kuřeti, které jim připravili lidé žijící v horách Tennessee. Vojáci byli unavení, špinaví, celí poštípaní od komárů.

Koncem července manévry skončily a 2. prapor 506. pluku obdržel písemnou velitelskou pochvalu od generálmajora Williama C. Leea, velitele 101. divize, za „výborně vedené útočné akce, spolehlivé dodržování taktiky a očividně skvěle fyzicky připravené mužstvo“. Generál Lee vyjádřil přesvědčení, že prapor „prokáže skvělé výsledky z hlediska výborného výcviku a velení i při příštích prověrkách“.

Rota E se přesunula ze Sturgisu do tábora Breckinridge v Kentucky, který byl vybaven ubikacemi s teplými sprchami a dalším komfortem. Tábor však praskal ve švech, a tak muselo mužstvo opět nocovat v malých stanech místo v ubikacích a na zemi místo na měkké matraci. To však netrvalo dlouho, neboť většina mužů dostala desetidenní dovolenou a krátce po jejich návratu se celá divize odebrala vlaky do Fort Bragg v Severní Karolíně.

Bylo okamžitě jasné, že Bragg je shromaždiště, neboť divize se zde připravovala na cestu za oceán. Strava se zlepšila, v kasárnách byly sprchy s postelemi, teplou vodou a jiným luxusem, ale s největším nadšením bylo mužstvem přijato kompletně nové vojenské vybavení. Vojáci dostali nové oblečení, nové zbraně, novou výstroj. Celé dny teď trávili na střelnici seřizováním mířidel na puškách a kulometech.

Kam poletí? Na východ, na západ, do Evropy, ke Středozemnímu moři nebo do Tichomoří? Nikdo nic nevěděl, zvěsti se šířily od čety k četě a uzavíraly se sázky.

O víkendech muži chodili do Fayetteville „napumpovat se“ do Town Pump, jednoho z místních barů. Často se tu strhly šarvátky, z nichž většinu začali výsadkáři, kteří se tu naváželi do vojáků z posádky v Braggu. Také popichovali hochy od kluzáků, kteří patřili ke 101. divizi.

Kluzákové oddíly tvořili vojáci z povolání, kteří byli přiděleni ke kluzákovému pluku. I když patřili ke vzdušným výsadkovým silám, nebyli to dobrovolníci a armáda s nimi zacházela jako s druhořadými vojáky. Nedostávali měsíčně navíc padesát dolarů, neměli žádné zvláštní označení ani nenosili široké kalhoty zastrčené do kanad. Někteří z nich z legrace vyráběli plakáty s fotografiemi havarovaných a ohořelých kluzáků s titulkem: „Přidej se ke kluzákovým oddílům! Za lety nedostaneš nic! Za seskoky také nic! Ale nebudeš se ani chvilku nudit!“

Pár členů Elity si zašlo na letiště do Braggu zalétat si na kluzácích. Zážitky z přistávání v těchto překližkových kraksnách je jen utvrdily v tom, že seskok padákem je daleko bezpečnější. Když si zkusil let kluzákem generál Lee, zlomil si při přistání několik žeber. „Příště si vezmu padák,“ řekl na to. „My vám to říkali!“ odpovídali mu muži z kluzákových oddílů. (V červenci 1944 dostali členové kluzákových oddílů konečně příplatek padesát dolarů měsíčně za riziko a byl jim přidělen zvláštní odznak.)

V polovině srpna se divize shromáždila zformovaná do pluků. Kapela vyhrávala „Over There“ (Ještě dál) a děvčata z Červeného kříže plakala, když hoši nastupovali postupně do celkem dvaceti vlaků, jež zde čekaly, aby je mohly odvézt do války. Když se ruch poněkud utišil, započaly ve vagónech sázky, kterým směrem se vlaky vydají, zda na sever do New Yorku a odtud do Evropy nebo ke Středozemnímu moři, či na západ do Kalifornie a odtud do Tichomoří.

Vlaky zamířily na sever, k táboru Shanks, necelých padesát kilometrů od New York City proti proudu řeky Hudson. Mužstvu byly slíbeny propustky do města, ovšem tyto sliby nebyly nikdy dodrženy. Namísto toho přicházely jen další a další prohlídky a po nich očkování. „Byla to jedna injekce za druhou,“ vzpomíná Christenson, „až nám z toho ruce visely bezvládně podél těla jak zmoklé haluze.“ Důstojníci a poddůstojníci se museli naučit nazpaměť příručku Přípravy na přesun přes moře.

Sobel sepsal dopis, jenž byl hromadně rozeslán matkám vojáků. „Vážená paní,“ stálo v něm, „Váš syn vojín Paul C. Rogers [jména sem byla doplněna na psacím stroji] se snese z oblohy, aby se střetl s nepřítelem a porazil jej. Bude mít k dispozici ty nejlepší zbraně a výstroj a za sebou měsíce tvrdého, usilovného výcviku, jenž jej předurčuje k úspěchu na bitevním poli.

Vaše časté láskyplné a povzbuzující dopisy dodají jeho srdci bojovnost, s níž nebude moci být poražen a s níž si získá nehynoucí slávu, díky které na něj budete moci být jen hrdá. Jeho vlast mu bude za tuto jeho službu vroucně zavázána.“ Každý dopis vlastoručně okázale podepsal „kapitán Herbert M. Sobel, velitel“.

Vojáci sehnali nějakou whisky. Byli zvyklí na pivo a whisky jim stoupla do hlavy daleko rychleji. Christenson se tak opil, že několik hodin „strávil na záchodě“, jak se mladíkům při prvním seznámení s whisky často stává. Do postele jej odvedl desátník Randleman, který ho tam našel spát. Druhý den ráno za úpění a nářků z kocoviny odpochodovala rota k přístavu. Trajekt převezl mužstvo do přístaviště, kde se děvčatům z Červeného kříže podařilo vzkřísit umírající kávou a koblihami.

Padla zde spousta nadávek, částečně proto, že muži doufali, že na své cestě do války budou pochodovat přes New York City, k čemuž nedošlo, a částečně proto, že jim nedovolili obout výsadkářské kanady. Důvod: nepřátelští špehové by si jich mohli všimnout a věděli by tak, že se naloďuje vzdušná výsadková divize. Museli si z ramene odstranit i označení 101. divize, Křičícího orla.

Winters si z tohoto shonu kolem lodní lávky pamatuje pouze jediné. Jakýsi lékařský důstojník „moc dobře věděl, co si má vzít, aby se dostal na marodku a vyhnul se tak odjezdu“. Všichni ostatní se v řadě táhli se svými zavazadly a zbraněmi k lodní lávce. Jakmile vstoupili na palubu parníku sloužícího nyní k přepravě vojska a zahlásili své jméno, kontrolor si je odškrtl v seznamu. Trvalo téměř celý den, než se na palubu dopravní lodi, původně s kapacitou tisíc cestujících, nalodilo všech pět tisíc mužů. Konečně remorkéry odtáhly loď dostatečně daleko od přístaviště, aby mohla spustit motory a vyplout na moře. Členové roty E se tísnili u zábradlí a sledovali Sochu svobody, která mizela v dáli za nimi. Téměř pro všechny z nich to byla vůbec první cesta mimo Spojené státy. Začali pociťovat jistý stesk po domově a zároveň si uvědomovali, jak se píše v kronice pluku Currahee, „jak skvělý to byl rok“.

3
„Povinnosti úklidové služby na latrínách“

ALDBOURNE
ZÁŘÍ 1943 — BŘEZEN 1944

Samaria byl starý poštovní parník a osobní cestovní loď, která dříve jezdívala na lince do Indie, nyní upravená na vojenskou přepravní loď. Původně byla postavená pro tisíc cestujících, avšak nyní přepravovala pět tisíc mužů 506. pluku (tento údaj je zřejmě poněkud přehnaný — pozn. překl.). Následkem tohoto přelidnění vládly na palubě strašlivé podmínky. Muži dostávali jen přísně odměřované příděly pitné vody hodinu a půl denně v patnáctiminutových intervalech. Ve sprchách tekla studená, slaná voda. Muži museli mít na sobě neustále záchranné vesty a nábojnicové pásy s polní láhví, kvůli čemuž do sebe navzájem neustále vráželi. Spali oblečení. Na každou pryčnu byli dva muži, což znamenalo, že se střídali a každou druhou noc spali buď na palubě nebo na chodbě, kdekoli byl dostatek místa k ulehnutí. Zápach zde byl prostě příšerný.

Jedlo se dvakrát denně. Christenson popisuje svou první snídani takto: „Myslel jsem, že ta cesta po schodech do jídelny na nejnižší palubě nikdy neskončí. Schody byly kluzké od kolomazi a když jsme se konečně dostali až dolů, byl zde otřesný smrad. Zavedli nás k obrovským kotlům s vařenými rybami a rajčaty. Kuchaři měli na sobě špinavé bílé oblečení, na němž byla skvrna na skvrně, což svědčilo o tom, že se již celé dny nepřevlékali.“ Muži tu šlichtu snědli, protože měli hlad. Websterovi to v jídelně připadalo „jako v plovoucím blázinci“.

Jídlo však znamenalo přinejmenším rozptýlení od denní rutiny, jež spočívala v procházení se po palubě, postávání u zábradlí a sledování ostatních lodí v konvoji. Kromě toho se muži oddávali hazardním hrám, mezi které patřil poker, jednadvacet (blackjack) a kostky. Hrálo se o vysoké částky. Carson jeden večer vyhrál sto dvacet pět dolarů a příští den zase všechno prohrál. Muži by rádi četli, ale měli s sebou jen velice málo knih. Kapitán Sobel se snažil s muži provádět tělesná cvičení, avšak kvůli naprosto stísněnému prostoru šlo spíše jen o špatný vtip.

15. září přistála Samaria v Liverpoolu. Příštího dne převezl vlak muže na jih. Ve stanici Ogbourne St. George je vyzvedla nákladní auta, která je odvezla do jejich nového domova. Poslední dva kilometry pochodovali po setmění a cestu jim osvětlovaly pouze kapesní svítilny — podle válečného zatemnění poznali, že se již nacházejí v bojovém pásmu. Dorazili do kasáren, jež se skládaly z Nissenových chat vytápěných baňatými kamny, dostali potahy na matrace, ukázali jim, kde si je mohou naplnit senem, dále obdrželi těžké bavlněné přikrývky, které kousaly, a šli spát.

Webster píše, že když se druhého dne vzbudil, „myslel jsem si, že jsem se ocitl mezi nějakými filmařskými kulisami v Hollywoodu. Všude kolem byly pohádkové chaloupky s doškovými střechami, se zdmi porostlými růžemi. Úzkými, točitými uličkami s kamenným dlážděním klapala kopyta obrovských koní pohazujících dlouhými hřívami. Na klidné návsi stál starý, větrem ošlehaný raně normandský kostelík z jedenáctého století, který odbíjel každou hodinu jako Big Ben, a pět starobylých hostinců, jejichž vývěsní štíty pohupující se ve vánku nás vítaly v zemi míchaného piva.“ Byli v Aldbourne ve Wiltshire, poblíž Hungerfordu nedaleko Swindonu, asi sto třicet kilometrů od Londýna. Ten se měl stát domovem roty E na celých devět měsíců, zdaleka nejdelší období, které rota strávila na jediném místě.

Aldbourne se zásadně lišil od Toccoa, Benningu či Braggu. Zatímco tam žili muži z roty E v soběstačných, izolovaných vojenských táborech, zde se nacházeli přímo uprostřed malé anglické vesničky, plné konzervativních obyvatel s jistým zažitým způsobem života, kteří se ke všem těm mladým Yankeeům, již zaplnili jejich rodnou ves, chovali s krajní nedůvěrou. Hrozilo veliké nebezpečí, že začne docházet k neshodám mezi vojáky a místními, avšak armáda přijala skvělá opatření, jež se osvědčila. Od prvního rána po většinu celého následujícího týdne byli muži podrobně seznamováni s anglickými zvyklostmi a způsoby. Vojáci se díky své ukázněnosti brzy smířili s tím, že výtržnosti mohou páchat ve Swindonu, Birminghamu nebo Londýně, ale v Aldbournu budou své pivo popíjet v tichosti, jak se zde sluší.

Taktéž se naučili jíst totéž co Britové — sušené mléko, sušená vajíčka, sušené meruňky a brambory, koňské maso, růžičkovou kapustu, tuřín a zelí. Zboží v obchodě v táboře bylo vydáváno na příděly — sedm balíčků cigaret na týden plus tři tabulky čokolády, jeden balíček žvýkaček, jedna kostka mýdla, krabička zápalek, jeden balíček žiletek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bratrstvo neohrožených.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.