Ale čo sa teraz nazýva Postmodernizmom? Nemôžem ponúknuť nijakú exaktnú definíciu, presne tak málo, ako môžem pre seba definovať Modernu. Výraz sa totiž medzitým stal obehovým. Začal vznikať ako kódové slovo pre tendencie v divadle, v modernom tanci, v hudbe, vo výtvarníctve aj architektúre, v literatúre a literárnej vede, vo filozofii, psychoanalýze a dejepisectve, ba objavil sa v kybernetike aj v prírodných vedách.

I. Hassan

Dovoľujeme si vám všetkým cteným, pocteným i pravdivým oznámiť, že dňa 31. decembra 1996 o 24.00 zahynie postmoderna na Slovensku. ... Oficiálna smrť nastane (nastáva, nastala) z dôvodu staroby, bezúčelnej nemohúcosti čokoľvek povedať a totálneho vyprchania postmoderny ako biologického, jazykového, estetického a každého ďalšieho druhu.

M. Kasarda (1997)

Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www. ibookmarket. sk

www. ibookmarket. cz

ebook Copyright © 2012 iAdverti

ebook creator © 2012 iAdverti

All rights reserved.

Vydalo Literárne informačné centrum

Námestie SNP 12, 812 24 Bratislava,

www.litcentrum.sk

Zodpovedná redaktorka Miroslava Čierna

Návrh obálky a grafická úprava Dušan Grečner

© Viliam Marčok 2010, Cover design © Dušan Grečner 2010

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www. iadverti. com

ISBN 978-80-8119-051-3

[....]

Ak si osvojíme princíp anestetiky... staneme sa na jej

základe alergickí, ale aj odolní proti obmedzeným,

bezduchým a malicherne smiešnym prechmatom, proti

prirovnávaniu jedného typu k mierke iného typu, proti

tejto elementárnej chybe v situácii plurality...

W. Welsch, Estetické myslenie

Odrody bezbrehého postmodernizmu smerujú od zmesí

univerzálnych omáčok až k elegantnej kultúrnej móde,

miešajúc všetko, čo nie je štandardne racionálne,

s exotickými prímesami. Šíri ľubovôľu a zahmlieva

významy. Jeho kritika neposkytuje žiadnu analýzu, ale

len naznačuje a predpokladá.

W. Welsch, Naša postmoderná moderna

Postmoderné umenie prekračuje modernistickú

zásadu špecifickosti každej jazykovej hry a výrazným

spôsobom sa orientuje na modus plurálnych podnetov

a stvárnení... Dáva pozitívne podnety na spoluprácu

a polemiky, aby sme neuviazli v „anything goes“

(„všetko ide“, „čokoľvek je dovolené“; V. M.), ktoré

síce nosí masku plurality, no v skutočnosti mení všetko

na guláš.

M. Petříček jr., Úvod do literární vědy

POKUS O PRELET ROZRASTAJÚCIM SA LABYRINTOM

(alebo problematický pokus o náčrt „antipoetiky“ postmoderny)

Pár takmer nemohúcich slov na úvod

Pokus o spísanie anti/poetiky literárneho ne/hnutia, ktoré sa usiluje byť „programovo antiprogramové“ a podstatnú časť energie na svoju „permanentnú imanenciu“ (I. Hassan), t. j. priam kozmicky nekonečný „rozrast“ (L. Novomeský), sa rozhodlo čerpať z odvahy de/konštruovať – v derridovsky tvorivom zmysle – všetky doteraz vytvorené literárne konvencie a postupy, ba dokonca si, ako uvidíme, trúfa písať v ich trhlinách a na ich odvrátených stranách, a ktoré si svoju nedefinitívnosť a nedefinovateľnosť bráni navyše aj tak, že svoje príležitostné sebareflexie zaťato uskutočňuje len v „antisystémovom“ jazyku, pričom autori do svojich esejistických úvah zámerne ad hoc vplietajú momenty sebairónie, omylu a mystifikácie atď. – takýto pokus nemôže nebyť dopredu beznádejný, ba dokonca aj trúfalo arogantný.

Ak si aj napriek tomu trúfam „vlietnuť“ do tohto „labyrintu“, neustále sa rozrastajúceho nielen do šírky, ale aj do hĺbky a výšky, tak je to len preto, že na jeho až hieroglyficky

Historické vzdelanie našich kritikov už nedopúšťa, aby nasledovali účinky vo vlastnom slova zmysle – dôsledky pre život a napredovanie: na to, čo je napísané najčernejšie na bielom, okamžite položia pijak, po najjemnejšej kresbe prejdú širokými ťahmi štetca, čo má byť vylepšením: a znovu sa im podarilo čosi vybaviť. Ich kritické pero neprestáva roniť atrament, pretože už nad ním stratili všetku moc, nie oni vedú pero, ale pero vedie ich. Oná bezuzdnosť kritických výlevov, nedostatok opanovania sa, – to je to, čo Rimania nazývali impotentia – všetko to signalizuje slabosť novodobej osobnosti.

F. Nietzsche

nečitateľnom povrchu, či skôr v jeho planetárne nestálej vnútornej atmosfére, vidím jedno nádejné miesto vstupu. Vyznačilo mi ho moje presvedčenie, že nech sa ľudský text zaoberá čímkoľvek: nádherou existujúceho sveta, sexom, telom či Kozmom, nádejami, ktoré človeku poskytuje viera, odvážnymi konštrukciami rozumu, priepastnosťou citov, nevídanosťou výtvorov fantázie či slabosťou slova – čo všetko sú len rôzne sublimácie tragického existenciálneho pocitu, vyplývajúceho z poznania svojej neodvrátiteľnej individuálnej smrteľnosti – vždy je to len pokus zobraziť momentálnu predstavu o človeku a obsiahnuť jeho možnosti a tajomstvo. Desiatky interpretačných sond do literárnych textov najrôznejších žánrov a období vycibrili – aspoň dúfam – môj čitateľský zrak na od/čitovanie na prvý pohľad často aj nepostrehnuteľných posunov významov, vlásočnicových stôp skrytých differance/“odchiliek“ nadchádzajúcich zlomov, akými sa vpisujú do textov postupné premeny individuálne autorských aj dobovosmerových vízií človeka a sveta. Hlavnou ambíciou knihy je rozkryť pred zrakom bežných záujemcov o literatúru sled postupných transformácií významov a tvarov, prostredníctvom ktorých sa v „tele“ totalitnej (a realistickej) literatúry – zo smiechu aj výsmechu – počínala a rodila „postmoderne intertextuálna“ vízia človeka a z nej literatúra. (Anti)teóriu svetovej postmodernej literatúry aj jej názorový a kultúrny kontext si privolávam na pomoc len v tých najnevyhnutnejších prípadoch, pretože – s ohľadom na ‚fundamentalistov‛ a ‚fóbistov‛ – kladiem dôraz na vznikanie postmoderny v našej literatúre takpovediac z vlastných zdrojov. Postmoderna napokon aj ‚literárneho kritika‛ (toto anglo-americké označenie sa mi zdá primeranejšie ako z Nemecka pochádzajúce „literárny vedec“) stavia pred výzvu permanentnej otvorenosti prístupu a pohotovosť k zaujímavej improvizácii si cení viac ako dôkladnú prepracovanosť konceptov...

Ak v nadpise tejto knihy rozpoznáte narážku na grécky mýtus o Daidalovi a Ikarovi, nepomýlite sa. Aj ja som pri svojom pokuse vymaniť sa z labyrintu a chaosu novej literárnej skúsenosti v podobnej situácii: tiež si musím zostrojiť „krídla“ z mne nepatriaceho „peria“ a „vosku“. Postmoderná skepsa ma však, dúfam, už dostatočne varuje pred ikarovsky márnomyseľným pokušením vzlietnuť až k „slnku“ božsky absolútneho poznania. Neláka ma totiž cesta reflektovania kategoriálnych estetických vlastností postmoderny, ktorou sa u nás tak odvážne vydal T. Žilka. Môj zámer je omnoho skromnejší: konfrontovať svoju doterajšiu čitateľskú zručnosť s praxou o postmodernistické písanie sa pokúšajúcich slovenských autorov. Tu vidím ďalšiu šancu na stretnutie a porozumenie, pretože každá ľudská skúsenosť je – napriek všetkej svojej osobnostnej jedinečnosti a transcendentnosti – aj jednotkovo konečná (či, ako by napísal P. Zajac, „singulárne limitná“), a teda aj pre inú skúsenosť vždy aspoň do istej miery aj otvorená a dostupná.

Avšak pri hľadaní nadpisu som myslel aj na názov filmu Prelet nad kukučkiným hniezdom. Jednak preto, že aj sama postmoderna sa podobne ako kukučie mláďa zrodila „v cudzom hniezde“, živí sa „cudzou stravou“ a vytláča „pôvodných obyvateľov z ich hniezda“. Jednak preto, lebo už z naznačenej povahy postmoderny vyplýva, že ani tento text nemôže byť v jej „hniezde“ ničím iným ako „kukučkovsky cudzím vajcom“. Rečou postmodernej literárnej reflexie povedané: nevyhnutne bude popri miestami výstižných interpretáciách aj jej falšovaním. Dúfam len, že sa z tohto bádania/tápania vyliahne čosi živé, či aspoň (postmoderne?) pestré a zaujímavé.

Október 1998

[PÁR NÁDYCHOV NA NOVÝ VZLET

Ak zatiaľ nenájdeš nič tu na chodbách, otvor dvere, ale

ak nič nenájdeš ani za dverami, sú ešte iné poschodia,

a ak nenájdeš nič ani hore, nijaké nešťastie, vojdi na

iné schodisko. Dokiaľ neprestaneš kráčať, dovtedy sa

schody neskončia, pod tvojimi stúpajúcimi nohami

stále rastú nahor.

Franz Kafka, Obrancovia

Táto kniha má svoju históriu. Začala vznikať, keď som bol v decembri 1989 poverený vedením oddelenia teórie literatúry v bývalom Literárnovednom ústave SAV. Keďže v oddelení boli pracovníci skúmajúci slovenskú aj inonárodné literatúry a zároveň som predpokladal, že postmodernistické tendencie sa dostanú do centra pozornosti mladších spisovateľov, rozhodol som sa na hlavnú úlohu oddelenia navrhnúť výskum postmoderny. V atmosfére pravidelných stretnutí a otvorenej výmeny názorov oddelenie za pol roka vytvorilo 12 štúdií. Sám som napísal štúdiu Literárnohistorické aspekty postmoderny, v ktorej som sa pokúsil načrtnúť postup typologickej diferenciácie od avantgárd 20. a 30. rokov cez tzv. druhé avantgardy k postmoderne, pretože v atmosfére nastupujúcej

Vláda rozumu v dejinách musí byť zlomená, predstavu lineárneho progresu treba odmietnuť, rutinné prijímanie umenia odstrániť. Tým sa ruší pracovné delenie medzi umením a filozofiou. Ruší sa aj rozdiel medzi umením a životom. K svojmu právu prichádza dionýzovský princíp a s ním mýtus, o ktorom Nietzsche povedal, že by dokázal zlikvidovať individuáciu ako príčinu zla a umenie uspôsobiť ako radostnú nádej, že toto puto bude zlomené.

W. van Rijen

úplnej postmodernej roz/zvoľnenosti sa jej rozpoznávanie zdalo pre ďalší postup kľúčové. Štúdie vyšli v monotematickom čísle Slovenskej literatúry, 1990, č. 6, čo možno považovať za začiatok seriózneho výskumu tohto fenoménu u nás.

Narastajúce vnútorné rozpory medzi slovakistami a ‚svetovistami‛ násobené rivalizáciou politických orientácií vznikajúcich medzi pôvodnými zamestnancami, neustále menenie zásad hodnotenia ľudí atď., nevytvárali priestor na sústredenú prácu, čo ma znechucovalo. Preto som v júli 1990 prijal ponuku prejsť na Katedru slovenskej literatúry a literárnej vedy Univerzity Komenského. Ústav sa napokon rozpadol na Ústav slovenskej literatúry a Ústav svetových literatúr, oddelenie teórie literatúry zaniklo a s ním aj výskum postmoderny... Zostal však mne – ako vnútorná výzva aj záväzok. Zahrnul som ho do kurzu prednášok z historickej poetiky a postupne som publikoval veľkú väčšinu úvah, ktoré tvoria túto knihu. Začiatkom roku 1997 ma oslovil A. Halvoník, aby som ich zhrnul a vydal vo Vydavateľstve Spolku slovenských spisovateľov. Zámer stroskotal na odmietnutí grantových komisií: stará odmietla udeliť grant preto, lebo predmetom záujmu boli najmä ‚nenárodní‛ autori ako Vilikovský, Mitana, Macsovszky atď.; nová preto, že osem štúdií bolo publikovaných v Slovenských pohľadoch... Medzitým sa vynorila príležitosť realizovať iný projekt – dejiny literatúry po roku 1945, ktorý bol tiež splatením dlhu zo začiatku 90. rokov; ‚nadobudol‛ som si ho sériou desiatok prednášok po knižniciach, školách a pedagogických ústavoch a dvoma štúdiami, ktorými som prispel do zborníka Biele miesta slovenskej literatúry (1990,1991). Problematiku postmoderny som nemohol obísť ani pri sledovaní Ciest slovenskej literatúry druhou polovicou 20. storočia, ako znie pôvodný názov Dejín slovenskej literatúry III (2004, 2006).

V podrobnejšej rekonštrukcii sa jednak v ‚toku‛ socialistickej literatúry neočakávane objavili početné ‚ostrovčeky‛ tendencií k postmodernizácii písania [v náznakoch už vari v Bednárovom románe Sklený vrch (1954), určitejšie v Tatarkovej fantastickej poviedke Démon súhlasu (1956), v Slobodovom Narcise (1965), v Hrúzovej knihe Dokumenty o výhľadoch (1966), v Jarošovej knihe poviedok Menuet (1967) atď.]. S ich pribúdaním sa na jednej strane začala medzi nimi črtať istá súvislosť, no na druhej strane sa priestor medzi nimi – paradoxne – stále viac rozrastal, diferencoval a problematizoval. To bola takpovediac teoreticko-konceptuálna výzva. Na seminároch zo súčasnej literatúry som sa zároveň presvedčil, že tzv. „rozbité“ postmoderné texty sa stretali s neskrývanou nevôľou väčšiny poslucháčov, ktorí sa nechceli vzdať pohodlnej konvencie prvoplánového „obsahistického“ a „realitou overovaného“ čítania. Presun pozornosti od slova k textovým celkom, od vzťahov ku „skutočnosti“ k vzťahom vnútri textu, od vyhraneného názoru k aporicky nerozhodnuteľnému atď. v písaní sa im zdal (a ešte stále zdá) „mätúci“ a „nehorázny“. Najnaliehavejším problémom sa ukázalo, ako tých, ktorí budú desaťročia učiť čítať mladých ľudí, aspoň uviesť do tohto „iného“ – postmoderného – čítania. Náročnosť zámeru spočívala v tom, že postmoderna nemá tzv. „sformulovanú“ či „programovú“ poetiku, ktorú by si bolo možno jednoducho zapamätať. Postmoderna je skôr konglomerát stále sa meniacich postupov od sebaprezentácie autora cez tvorbu „textov-v-textoch“ až po nové spôsoby ich od/čitovania. Ale bez nahliadnutia do ‚alchymistických‛ procesov tohto iného ‚režimu‛ tvorby postmoderných textov a ich zmyslu zostávajú tieto postupy len hromadou bizarných schválností. Tieto pedagogické ohľady ma viedli k tomu, že som sa – „protipostmoderne“ – úplne nevzdal ambícií uchopiť problematiku našej literárnej postmoderny relatívne v celej jej rozľahlosti a aj s istou historicko-typologickou určitosťou. Túto poplatnosť literárnohistorickému a pedagogickému konceptualizmu som sa pokúsil aspoň ‚prečiarknuť‛ sériou – neraz protikladných – citátov, ktoré bežia naprieč mojimi textami. Touto textovou inštaláciou chcem pripomenúť skutočnú situáciu našej mysle, ktorej aj do stavov najväčšieho sústredenia prenikajú cudzie (nenáležité, ‚meteorické‛) informácie a ktorú v momente, keď sa rozhodne svoje uvažovanie uzavrieť, pohyb vonkajšej reality aj cudzích vedomí prekračuje...

Aj naša literárna postmoderna – napriek všetkej svojej insitnosti a habkavosti – je, ako sa, dúfam, presvedčíte, natoľko rozmanitá, dynamická aj nezdefinitívniteľná, že si v tomto poschodovom aj pohyblivom labyrinte môže, ba musí každý sám pre seba prešliapať svoju cestičku. Čiže nájsť svoje obchádzky, preliezky či ‚prelietky‛ ponad steny a zákazy uzatvárajúce nami objavené slepé uličky. A každý sám si musí nájsť v tomto kaleidoskopickom labyrinte svoje farebné kombinácie, svoje zóny rozkoše, ale aj svoje temné priestory šokov a strachu, svoje praniere, kde bude podstupovať tortúry zdierania z (aj vlastnej) kože či vykosťovania cudzích ‚o(d)porných‛ názorov. Pre toho, kto sa nevzdá vyše tritisícročného očakávania, že literatúra nám má

Audiovizuálne médiá, ktoré dnes v kultúrnej premávke dominujú, príliš neprajú disciplinovanému rozvíjaniu myšlienok, ale dávajú skôr priestor mihotavému striedaniu nálad, inštinktívnych postojov a prekvapivých optických šokov. Divák strhávaný rytmom, v akom sú mu obrazy predkladané, nestačí posudzovať ich zmysluplnosť, stráca kontrolu nad vlastným vnímaním a namiesto toho, aby sa dopracúval k poznaniu, podlieha dojmom.

V. Šlajchrt

poskytovať len zážitky povznášajúcej Krásy, a neprijme krutú pravdu života, ktorá nás učí, že niet definitívnych riešení (sú to len krátkodyché utópie) a konať nás núti skôr bolesť a zlo ako Krása a Dobro, zostane tento labyrint – žiaľ alebo chvalabohu? – nepriechodný, nepriehľadný a hrozivo nepriateľský...

Za trinásť rokov u nás nezoslabla intenzita odporu proti roz/rušujúcej trúfalosti postmodernistov, ale ani ‚životnosť‛ naivných pokusov považovať postmodernu v literatúre za číru osobnú svojvôľu. Ak by som si namýšľal, že týmito poznámkami na okraj a pomedzi čosi na tomto ‚fóbicky/naivnom‛ stave zmením, prestal by som byť – čo aj len akokoľvek čiastkovým a autosugestívnym – znalcom literatúry aj ‚postmodernistom‛. Znalcom by som prestal byť preto, lebo by som musel zabudnúť na výnimočnú výkonnosť „tráviaceho traktu“ našej literárnej tradície, ktorý dokázal „stráviť“ či na svoj spôsob „prevrátiť“ aj tie „najnestráviteľnejšie“ experimenty a „excesy“ svetovej literatúry (napr. klasicizmus, romantizmus, naturalizmus či surrealizmus). ‚Postmodernistom‛ zas preto, že by som nevidel, ako v tomto fóbicky hypervýkonnom odmietaní a „stravovaní“ – ktoré je vždy aj „o/travovaním“ v oboch významoch! – je mimovoľne aj niečo postmoderne komické a oslobodzujúce...

Pochopiteľne, za trinásť rokov vyšli nové postmoderné knihy a aj ja som prečítal ďalšie zahraničné úvahy o postmoderne, a tak na jej problematiku u nás dnes dovidím „lepšie“ a neraz aj inak. Ak by som tento posun literárnej praxe aj nazerania ne/v/písal do starších textov, boli by už do značnej miery neaktuálne a rozdiel medzi nimi a najnovšími esejami by zostal nezdôvodneným hiátom. Na lepšiu orientáciu všetky nové dodatky a štylizácie uvádzam v hranatých zátvorkách. Trojbodkami v hranatých zátvorkách označujem miesta, na ktorých som pôvodný text vynechal.

Na druhej strane ponechávam pôvodné termíny/metafory ako stopy spomenutej kryštalizácie názorov. Tak, napríklad, aj postupný prechod od mechanického prepisu francúzskej metafory deconstruction v podobách de/konštrukcia a de(kon)štrukcia až k prekladu našou metaforou roz/rušovanie je záznamom hľadania, ako v jednom našom výraze vyjadriť nerozčleniteľnosť postmodernistickej intencie „rekonštruovať búraním“, vyjadrenú vo francúzskom výraze. Možno aj trochu domýšľavo si trúfam tvrdiť, že moja metafora roz/rušovanie dokonca lepšie ako Derridova vystihuje najpodstatnejšiu časť úsilia postmoderny, ktorú napríklad A. Huyssen vidí v tom, že postmoderna popri „ničení“ moderny súčasne vrhá na ňu nové svetlo a prisvojuje si veľa jej estetických stratégií a techník, uvádzajúc ich a dávajúc do pohybu v nových konšteláciách.

Vstup do sféry inej literárnej praxe a uvažovania o nej si nevyhnutne vyžiadal aj hľadanie primeraného jazyka.

Kaleidoskopickú povahu postmoderny jednoducho nemožno opísať pomocou strnulých pojmov klasickej poetiky. Preto som musel siahnuť po ‚technologických‛ metaforách a po palimpsestovom rozpisovaní zasutých významov v slovách prostredníctvom zátvoriek (de(kon)štrukcia) alebo lomiek (roz/rušovanie) atď. Dúfam, že toto ‚násilie‛ na reči prebudí vašu vnímavosť voči novým aspektom postmodernej literárnosti.

Takto ma okolnosti donútili, že som svoj text musel – napriek všetkému úsiliu – nechať v stave provizórneho rukopisu alebo, ako sa dnes módne píše – dielom v stave zrodu (work in progress)...

P. S.

Záujemcov o nasledujúci text si dovolím zorientovať v mojom nezvyklom spôsobe citovania a poprosiť o pochopenie. Všetky cudzie texty – rovnako literárne ako „teoretické“ – , ktoré akceptujem, uvádzam v kurzíve bez úvodzoviek. Bežnými úvodzovkami („“) upozorňujem na zvraty a texty, ktoré preberám s výhradami. Zjednodušenými úvodzovkami (‚‛) uvádzam vlastné novotvary ponúkané do diskusie a ponechávané na voľbu čitateľa.

2009]

I. DVE DÁVKY TEORETICKÉHO TERORIZMU

Dve štúdie zaradené do tejto časti sú z hľadiska programového negovania totalizujúcich literárnoteoretických prístupov k literatúre postmodernistami – práve pre ich ‚dôsledný‛ konceptualizmus – nenáležité, ba zavádzajúce. Napriek tomu som ich nevyradil z dvoch dôvodov: jednak ako svedectvo toho, ako je ťažké vyvliecť sa z konvencií modernistickej literárnej vedy (konkrétne zo štrukturalizmu a historickej poetiky) a vstúpiť do kaleidoskopicky menlivého priestoru postmoderného esejizovania; jednak preto, aby som načrtol teoretickú platformu, z ktorej budem reflektovať našu literárnu prax a naše uvažovanie o nej. Posúdenie produktívnosti takéhoto postupu ponechávam na vás.

Pravdaže, ani sebareflexia postmoderny nestojí na jednom mieste. Po desaťročiach demonštrovania nedefinovateľnosti, nedeterminovanosti, neohraničenej imanencie do minulosti aj budúcnosti atď. aj jeden z prvých zástavníkov postmodernizmu, Ihab Hassan, už v roku 1982 priznal: Postmodernizmus nie je žiadnou výnimkou a opäť, rovnako ako modernizmus alebo romantizmus, vyžaduje aj historické a teoretické definície (HASSAN 1982, s. 263). A dnes v ňom priznáva existenciu historickej a epistemickej sebareflexivity, ba aj nutnosť skúmať jeho ‚imanenciu‛ do súčasnej kultúry aj života aktuálne historicky (HASSAN 2001, s. 3, 6 – 7).

LITERÁRNOHISTORICKÉ ASPEKTY [(svetovej) LITERÁRNEJ] POSTMODERNY

[Ak skutok spôsobuje, že príčina sa stáva príčinou,

potom sa za žriedlo musí považovať skutok, a nie príčina.

F. Nietzsche

Skutočnosť minulosti sa nezakladá na tom, čo

považovala za jej skutočnosť predchádzajúca

generácia historikov. Vyjavuje sa v črepoch,

jazykových lapsusoch, Fehlleistungen (zlyhaniach

výkonnosti; V. M.) minulosti, v zriedkavých

momentoch, keď sa minulosť „odkrýva“, a vtedy

skutočne odkrývame to, čo je pre nás fakticky dôležité.

F. R. Ankersmit

Z postmodernistického stanoviska ohnisko sa

nenachádza v samotnej minulosti, ale v nesúlade

medzi súčasnosťou a minulosťou, medzi jazykom, ktorý

používame hovoriac o minulosti, a minulosťou samou

v sebe.

F. R. Ankersmit

Napriek tomu hľadisko literárnej histórie slúži len

na potvrdenie iracionálneho génia jazyka.

Hassan]

Úvahu na túto tému nemožno začať inak ako konštatovaním, že pre [vykladačov] postmoderny je dôsledný literárnohistorický prístup k postmoderne v podstate nevlastný a nenáležitý. Vyplýva to zo samej povahy postmoderny: to, čo ustavične [singulárne vzniká] a svojím stávaním sa je permanentnou manifestáciou odporu proti tradičnej predstave [vývinu ako procesu postupného zdokonaľovania], to nemožno vtesnávať do nijakého totali[zujúc]eho rámca, teda ani do rámca vývinu a dejín. Stúpenci postmoderny preto oproti klasickému literárnohistorickému prístupu stavajú reflektovanie jednotlivých aspektov, súvislostí a transformácií. V takomto osvetlení sa postmoderna javí nielen ako fenomén neustále sa meniaci [– proteovský či medúzovský], ale doslova aj neustále prítomný (prinajmenšom od čias Homéra či Aristotela). Tento prístup celkom zákonite relativizuje aj pokusy stúpencov štrukturálnej analýzy a historickej poetiky zdokonaľovať metodiku vývinovej typológie, v ktorej sme ešte donedávna videli vrchol literárnohistorickej objektivity, literárnoteoretickej exaktnosti aj metodologickej univerzálnosti. Naznačené problémy by bolo možno odsunúť nabok s odôvodnením, že ide o typickú [smerovú] subjektivistickú sebainterpretáciu. Pravdaže, bolo by to možné, keby to nebol prejav postmodernou odmietaného totalitárneho apriorizmu, no najmä keby sa medzičasom nebol zmenil – pre nás možno trochu nepozorovane, ale v skutočnosti radikálne – aj samotný predmet nášho záujmu. Doslova pred našimi očami sa mení ontológia literárneho diela aj literárneho procesu. Literárne dielo už nie je uzavretou, rovnorodou a dominujúcou štruktúrou, výlučným artefaktom či lineárne opísateľným textom, ale synergeticky [významovo] dynamickým [výtv]orom – [textom tkaninou (R. Barthes)], v ktorom sa odohráva množstvo illokučných aktov intertextuálnej povahy a ktorý je voči ľudskej realite aj voči ľudskému vedomiu otvorený omnoho

Postmoderna sa nesituuje ani po moderne, ani pro ti nej, ale bola už obsiahnutá v nej, len ukrytá.

J.-F. Lyotard

viac ako tradične chápané literárne dielo ([ECO 1962;] HIRSCH jr. 1967; [BARTHES 1968; 1994;] SEARLE 1969; KRISTEVA 1974; HEMPFER 1976; [RIFFATERRE 1979; NYCZ 1984, 1995;] BACHTIN 1988; ZAJAC 1990 atď.). [V tejto jemnejšej optike] podobne prestáva byť aj literárny proces javom lineárnym a exaktne hierarchizovateľným a [exponuje] sa [ako] pluralitný a synergetický fenomén (JAUSS 1970; [RIFFATERRE 1979;] ZAJAC 1990; [SCHMIDT 1991 a tam uvedená literatúra]). V tejto meniacej sa literárnovednej atmosfére sa celkom zákonite mení aj [sama] literárna histori[ografi]a.

[Z pôvodnej štúdie, ktorej poslaním bolo prostredníctvom náznakovej rekonštrukcie súčasného stavu svetovej literatúry a literárnej vedy iniciovať vytvorenie novej metodologickej platformy, tu vynechávam celú kapitolu Premeny predmetu a prístupu, ktorá už čiastočne stratila svoju informatívnu potenciu a ktorú bežný čitateľ môže považovať za zbytočné odbočenie. Prípadných záujemcov odkazujem na časopiseckú verziu (MARČOK 1990), na knihu S. Schmidta (SCHMIDT 1991) a na štúdiu N. Krausovej Problémy literárnej historiografie a tam uvedenú ďalšiu odbornú literatúru (KRAUSOVÁ 1999).]

Literárnohistorické dobrodružstvo

Záujemcu o literárnohistorické skúmanie postmoderny očakáva skutočné bádateľské dobrodružstvo. Vyplýva to z dvoch vecí: Samotný predmet záujmu sa po [dnes už päťdesiat]ročnej existencii javí ako najexpandnejší a zároveň „najvágnejší a najparadoxnejší“ tvar doterajších dejín literatúry (Čačinović-Puhovská v: KOLEKTÍV, Zagreb 1988). Zároveň jeho doterajšie reflektovanie, ktoré má na deväťdesiat percent sebainterpret[ačný] charakter, poskytuje minimum formulácií, ktoré majú literárnohistorickú platnosť. Na to, aby sme sa presvedčili, že veci sa majú naozaj tak, postačí, ak si záujemca preštuduje prvé pokusy o panoramatický pohľad na vznik, vývin a rozsah pojmov postmoderna a postmodernizmus (KÖHLER 1977/1988;[HUYSSEN 1986;] WELSCH [1987/1994]; KOLEKTÍV, Zagreb 1988).

V amerických diskusiách, ktoré začal v roku 1959 I. Howe esejou Literatúra vyčerpania a ktoré možno považovať za začiatok koncepčného používania termínov postmodernizmus a postmoderna, išlo spočiatku len o pokus charakterizovať literárne úsilia v americkej literatúre 50. rokov. Ich metodologickým východiskom bol historický a typologický analogizmus, ktorý sa pokúša obsiahnuť nové javy tak, že ich [identifikuje] a hodnotí na [pozadí predchádzajúceho konceptu: romantizmus → neoromantizmus, moderna → postmoderna]. Výsledok bol zákonite negativistický: postmoderna je pokračovaním moderny, pre ktorú je charakteristické ochabnutie inovačnej priebojnosti a experimentálnej potencie; z hodnotového aspektu malo ísť o „žalostný odliv po oslňujúcom vrchole moderny“ (W. Welsch). Až v druhej polovici šesťdesiatych rokov sa kritici L. Fiedler a S. Sontagová zbavujú záťaže

Poukazoval som na to mnohokrát, že pre mňa post modernosť neznamená koniec moderny, ale iný postoj k moderne.

J.-F. Lyotard

analogistického prístupu a pokúsili sa definovať špecifické kvality súčasnej literatúry. Videli ich v tom, že ide o literatúru postindustriálnej spoločnosti, ktorá je schopná prekonať priepasť medzi „elitarizmom“ moderny a „egalitarizmom“ súčasnej masovej kultúry. Z ich pohľadu sú Proust, Joyce, Mann, Eliot a Valéry už pasé a „postmoderna“ už nie je úpadok, ale pokus o nový zdvih [(FIEDLER 1969/1971;SONTAGOVÁ 1967)].

Keď sa pojmy postmoderna a postmodernizmus dostali okolo roku 1975 do Európy, došlo k ďalším posunom v ich rozsahu. Jednak sa začali vzťahovať na literárne javy sedemdesiatych rokov, jednak sa pod nimi začal vidieť istý permanentný aspekt literárnej tvorby od čias Homéra (U. Eco) či Aristotela (J.-F. Lyotard) a [zároveň najčastejšie aj] fenomén dobovej kultúry a štýlu života. V tejto etape sa pojmy udomácňujú vo všetkých druhoch umenia (predovšetkým v architektúre a v maliarstve) a vo všetkých oblastiach života, takže sa dokonca začalo uvažovať o postmodernej kuchyni, o postmodernej erotike atď. (pozri k tomu podrobnejšie [napríklad HASSAN 1980]; WELSCH [1987/1994; BARAN 1992; najnovšie BAUMAN 2004; 2006; 2008 a i.]).

V naznačenej sekvencii zmien sa objavuje dokonca moment vývinu, no je to „vývin“ dotýkajúci sa viac zmien reflexie ako samotného predmetu. Predstava [fenoménu] namiesto toho, aby sa v priebehu času vyjasňovala a precizovala, sa, naopak, paradoxne stále väčšmi rozširuje, rozplýva a zneisťuje. Najvýraznejšie to dokumentujú opakujúce sa formulácie európskeho zástavníka reflektovania „postmodernej situácie“ umenia a života, J.-F. Lyotarda, typu: Vyhlasujem, že postmodernosť (postmodernité) po prvé – nedefinuje ani nevyznačuje epochu, historický čas, a ďalej, že sa vzťahuje presne k tomu, čím nie je, tzn. k slovu bez definitívneho významu – dôvod, pre ktorý som si ho zvolil –, ktoré nemá iný význam ako funkciu smerovníka. Slúži na to, aby signalizovalo, že čosi v súčasnosti mieri k úpadku (LYOTARD 1986, s. 14). Tým, čo mieri k úpadku, je novoveký koncept sveta, filozofiou počnúc a praktickým konaním súčasníka končiac (LYOTARD, 1979/1995). Postmodernosť/postmoderna sa tak nielen v dielach jej hlavných teoretikov stáva fenoménom predovšetkým filozofickým, historickým, kultúrnym, estetickým a sociologickým (LYOTARD 1979; 1983; 1986; [...]; OLIVA 1982; VATTIMO 1985; JENCKS 1986; WELSCH [1987/1994] ; [BAUMAN 2004; 2006; 2008 a i.], ba aj TOYNBEE 1947 či HABERMAS 1981/1991), ale ním zostáva aj v špeciálne literárne zameraných úvahách, pretože aj v nich sú konkrétne literárne problémy v podobe náčrtov a poznámok len pripájané k omnoho podrobnejšie rozpracovaným filozofickým, kultúrno-historickým, estetickým či sociologickým propozíciám (HASSAN 1971/1982; 1975; 1980; 1987; ECO 1983; PALAVESTRA 1989; ZMEGAČ 1989; G. Vattimo v KOLEKTÍV, Zagreb 1988 atď.). Pritom ponechávam bokom tú podobu „vágnosti“, ktorá sa rodí z rozdielností medzi americkým a európskym literárnym kontextom, medzi americkým, francúzskym, nemeckým a talianskym konceptom „postmoderny“ (k problému pozri WELSCH [1987/1994]) a z diferencií medzi konceptmi jednotlivých teoretikov (L. Ferraris v: KOLEKTÍV, Zagreb1988, s. 83 – 94; H. Paetzold v: KOLEKTÍV, Zagreb 1988, s. 95 – 109), pretože nezapadá do rámca tohto uvažovania a bude si vyžadovať dôkladnú literárnohistorickú porovnávaciu analýzu.

Podrobnejšie sa pristavím len pri takých typických literárnohistorických problémoch, akými sú terminológia, periodizácia a typológia.

Postmodernosť/postmoderna/postmodernizmus

(čiže trápenia s názvom)

Nemáme priestor na to, aby sme sa analyticky zaoberali celým významovým rozptylom a [expandujúcou] interferenciou, ktoré vznikajú v konkrétnom používaní týchto termínov, preto sa dotknem len tendencií, ktoré možno rozpoznať [v rámci dostupnej praxe].

Najmenší významový rozptyl sa objavuje pri používaní termínov postmodernosť/postmodernita [(občas aj ono neznáme postmoderno), ktoré sa však u nás prakticky nepoužívajú, pretože aj prekladatelia vo veľkej väčšine ich nahrádzajú slovom postmoderna]. [V zahraničí, najmä vo Francúzsku a Taliansku, očividne vzniká konsenzus chápať ju tak, ako to vyplýva z vyššie citovanej – ‚postmoderne‛ neurčitej formulácie J.- F. Lyotarda: teda ako istý modus súčasnej situácie kultúry a ako konkrétne fenomény duchovnej reflexie i životnej praxe, ktorých spoločným menovateľom je vedomé dištanco vanie sa od toho, čo by bolo možno označiť ako „novovekosť“. Lyotard píše o opúšťaní [princípov epistémy] novoveku a vstupe do [‚neepistemologickej‛ éry] postnovoveku, [podobne Z. Bauman (BAUMAN 1991; 2001)]. [Najzovretejšie] však formuluje problém

Écriture (písanie; V. M.) má svojho protivníka, ale aj spojenca – a tým je reč. Nie však materinskú reč ako celok, ale zdedené slová, zvraty a diela, to všetko, čo sa nazýva literárnym vzdelaním alebo kultúrou.

J.-F. Lyotard

W. Welsch, keď hľadá odpoveď na otázku: K akej „moderne“ (úvodzovky V. M.) však vlastne patrili tie vyhlásenia jednoty, ktoré sa dnes opúšťajú? A odpovedá: Zrejme vôbec nie k moderne 20. storočia, ale k moderne v zmysle novoveku. Moderna 20. storočia práve vo sfére vedy a umenia, ako aj v kultúrnych teóriách a spoločenských diagnózach, ktoré ju formovali, kritizovala a opustila novoveký rámec univerzálneho determinizmu, progresívnej výroby blaha, utvárania záväzných štandardov a spoločenskej uniformovanosti. Tým razila cestu všetkým tým motívom, ktoré nachádzajú uplatnenie v postmoderne a sú efektívne dokonca aj v oblasti každodennosti (WELSCH 1987, s. 204; zvýr. V. M.). Názory sa rozchádzajú len v tom, či tento modus obsahuje len aspekty „vyčerpanosti“ (J. Barth), „úpadku“ a „sklonku“ (J.-F. Lyotard, W. Welsch), alebo aj aspekty „presahu“, „novej nádeje“, „zárodkov novej syntézy“ a pod. ([BARTH 19841; HASSAN 1971/1982; 1980; 1987;] WELLMER1985; P. Kilb v KOLEKTÍV, Zagreb 1988; LEOVAC 1989). Z toho vyplýva, že postmodernosť/post modernita je predovšetkým termínom filozofickým, kultúrno-historickým a sociologickým. To však nevylučuje, aby sa hovorilo o postmodernosti aj v litera túre, v románe atď.

Termíny postmoderna a postmodernizmus sa používajú v podstate ako alternatívne a rovnoznačné (pozri: WELSCH [1987/1994] a ZAJAC 1989). [... V úvahách o literatúre sa zdá získavať] prednosť termín postmoderna a postmodernizmus sa používa už dosť ojedinele (KOHLER1977/1988; M. Solar v: KOLEKTÍV, Zagreb 1988, s. 9 – 15; M. Čačinović-Puhovská, tamtiež, s. 16 – 29; F. Jameson, tamtiež, s. 227 – 240; PALAVESTRA 1989; ŽILKA 1991). [Dôkazom fungovania postmodernistickej „terminologickej ľubovôle“ je aj práve protichodná] tendencia používať slovo postmoderna viac vtedy, ak ide o celý kultúrno-historický fenomén (Lyotard, Welsch, Jencks, Klotz atď.), slovo Postmodernizmus dostáva prednosť vtedy, ak je reč o špecificky literárnych fenoménoch (Palavestra, Čačinović-Puhovská, Zajac, Žilka atď.). Termín postmoderna akoby sa stále viac vyhraňoval na označovanie súboru [dobových] kultúrno-historických fenoménov a označenie postmodernizmus akoby nadobúdalo význam literárneho smeru, prípadne teoreticko[-typologického] konceptu stavu litera túry.2 [K tejto delimitácii významov sa v novších prácach prikláňa aj I. Hassan (HASSAN 2001)]. Tieto tendencie však nerešpektujú elementárnu logiku tvorenia pojmov, takže ich živelnosť vyúsťuje do‚ expandovania problémovosti‛ a znejasňovania.

Predovšetkým postmoderná situácia súčasnej literatúry – povedané lyotardovsky – má kvalitatívne inú povahu ako literárne smery, ktoré vznikli v priebehu 19. storočia (realizmus, romantizmus či symbolizmus) alebo v etape avantgárd (expresionizmus, dadaizmus, surrealizmus atď.). V postmodernej situácii niet dopredu vytýčeného programu, jednotnej filozofie, metódy ani poetiky. Naopak, charakterizuje ju paralelná, alternatívna koexistencia viacerých poetík, široká a pružná sieť jednotlivých malých systémov, akými sú magický realizmus, literatúra absurdity, literatúra akcie (performance) atď. (PALAVESTRA 1989). Označenie „postmodernizmus“ je v tejto súvislosti veľmi problematické, pretože sugeruje celkom opačné kvality: definovanosť, programovosť, vyhranenosť atď.

Nevyhovuje ani z iného hľadiska: Ak tým, voči čomu sa súčasná literatúra emancipuje a seba[vyhraň]uje, je moderna, potom je logickejšie označenie postmoderna. [Pokusy „zhrňovať“ to množstvo úzko skupinových programov

Dnešné umenie sa, pre zmenu, skutočnosťou málo znepokojuje; presnejšie povedané, samo je skutočnosťou, a tá skutočnosť, skutočnosť kultúry, mu postačuje. A z tohto pohľadu umenie znáša osud umenia pomoderného, ktoré je podľa charakteristiky Baudrillarda kultúrou simulácie, a nie reprezentácie.

Z. Bauman

a širšie platných tendencií, ktoré spadajú do obdobia európskej moderny (1860 – 1919), pod smerový termín „modernizmus“, sú dôsledkom poplatnosti nemeckej terminologickej tradícii (pozri práce A. Huyssena) a nemožno ich povyšovať na všeobecne záväznú normu.] V postmodernej situácii nemožno nič kanonizovať, no to neznamená, že v tomto najliberálnejšom [anti/]systéme v dejinách literatúry by nemali prebiehať procesy prirodzenej sémantickej kryštalizácie [ako výraz istej zhody komunitných či až spoločenských nálad a názorov].

[V zmysle vyššie vydedukovaného] označenie postmodernizmus, ktoré svojou podobou odkazuje na nemeckú jazykovú oblasť a teoretickú tradíciu, by preto bolo vhodnejšie rezervovať [len] na označenie istého teoretického konceptu [postmodernej] literatúry, pravda, ak takýto koncept vôbec jestvuje. Z prísne logického stanoviska [po-tom aj] vety typu: „Pluralizmus štýlových, ideových a tvorivých orientácií predstavuje podstatnú vlastnosť literatúry postmodernizmu“ vyznievajú [v rámci postmodernistického diskurzu nenáležite. Problém je len v tom, že argumenty z epistémy literárnej vedy v postmodernej situácii neplatia a vyznievajú „patafyzicky“...]

[Najnovšie ešte zásadnejšie ako Lyotard, ktorý považuje postmodernu/postmodernosť len za‚ prázdny index‛ heterogénnych zmien, spochybňuje termín postmodernizmus ďalší z jeho tvorcov, I. Hassan. Od roku 1971 prešiel tento termín v jeho kaleidoskopickom vedomí nespočítateľnými mutáciami a preskupeniami. Posledne sa jeho rozlišovanie postmodernizmu od postmoderny ustálilo na ich presunutí v opozícii: postmodernizmus si vyhradil pre sféru literatúry; pod postmodernou rozumie kultúrno-spoločenské fenomény postindustriálnej éry. Ale ešte prekvapujúcejšie je tvrdenie, že kultúrny postmodernizmus sám metastázoval do sterilných, kempových, gýčovitých Jokey, dead-end hier alebo len do mediálnych senzácií (HASSAN 2001, s. 3) – čiže aj on sa stal kultúrnym fenoménom a z literatúry sa fakticky vyparil. Termín (nie metaforu!) „postmodernizmus“ považuje za vyprázdnený a z viacerých dôvodov nevhodný a nefunkčný,3 pritom na viacerých miestach nabáda namiesto kvalifikátora termín používať len názov rubrika postmodernizmu, čo súvisí s tým, že jeho charakteristiky, ako uvidíme, sú naozaj len katalógmi trendov. Avšak ani ‚vyvlastnenie‛ tohto problematického pojmu v prospech postmoderny a opakujúce sa pokusy o jej ďalšie opisy neviedli k jej presnejšiemu vyhraneniu. Svoje úsilie uzatvára Hassan typicky parapostmoderne: Možno, že po tom všetkom môže byť „postmoderna definovaná“ ako kontinuálne pátranie po sebadefinícii (HASSAN 2001, s. 3).]4

Skutočnosť, že postmoderna z literárnohistorického hľadiska údajne predstavuje koniec „vývinu“ ako programového úsilia „zdokonaľovať“ literatúru od predchádzajúcej fázy (obdobia, smeru) k nasledujúcej a jeho vyústenie do performatívne otvoreného chaosu (slobody bez akýchkoľvek predchádzajúcich určení), by najlepšie vystihovala smerovo úplne prázdna metafora – post/izmus...

Pravda, [naznačený] teoretický „[svojvol]izmus“ [či „demokratizmus“?] možno hodnotiť aj ako charakteristický prvok postmoderného štýlu literárnej vedy, a vtedy môže byť [aj] moja ponuka spochybnená ako aprioristická... [Tu sa vynára otázka: Do akej miery texty o literárnej postmoderne produkované na princípe „absolútnej teoretickej svojvôle“ sú ešte verifikovateľným poznaním, alebo už len samoreklamnou „jazykovou hrou“?]

Typologické [‚rastrovanie‛] neuchopiteľného?5

Doterajšie uvažovanie o postmoderne je zatiaľ priveľmi stigmatizované sebainterpretáciami stúpencov, v ktorých dominujú vyhlásenia o úplnom pluralizme či roztvorenosti „postmodernej situácie“, o vzbure proti akémukoľvek kanonizovaniu či analyzovaniu, alebo vysvetľovaniu postmoderných diel. (Je to však „direktíva“, ktorú s postmodernou nonšalanciou nerešpektujú ani sami protagonisti postmoderny: pozri [Barthove], Ecove, Pavičove či Borghesove [auto]komentáre k vlastným dielam.) Podobne sa programovo vylučuje akékoľvek modelovanie či typologizovanie, pretože v sebe obsahuje totalitné momenty preferencie a hierarchizácie.

...post-modernizmus je skúsenosť z posunu k objektu, k inercii Všetkého Reálneho, skrátka k mimosymbolickému.

S. Žižek

I. Hassan sa usiloval vyhnúť týmto modernistickým pokušeniam tak, že najprv len zostavoval zoznamy autorov, ktorých považoval za postmodernistov. Tento heuristický postup zopakoval ešte v štúdii Ku konceptu postmodernizmu z roku 1980, v ktorej uvádza takmer sedemdesiat mien Američanov aj Európanov. Zmysel svojho činu vzápätí zrelativizoval: Nepochybne, tieto mená sú príliš heterogénne na to, aby tvorili pohyb paradigmy, alebo školy. Napriek tomu môžu vyvolať rad súvisiacich kultúrnych tendencií, súhvezdí hodnôt, repertoár postupov a postojov. Tie nazývame postmoderné (HASSAN 1982, s. 259). Ďalej použil azda najrozšírenejší spôsob charakterizácie postmoderny – paralelné porovnanie katalógov vlastností moderny a postmoderny. Hassan uviedol až 33 opozitných položiek vlastností, počnúc inšpirujúcimi smermi moderny až po postupy tvorenia textu. Zoznam voľným preskakovaním z jedného typu položiek na druhý asi chce imitovať neobsiahnuteľnosť predmetu aj chaotickú slobodu postmoderného performatívneho uvažovania. Prevažná časť opozícií (prvý člen zodpovedá moderne, druhý postmoderne) je výstižná a relevantná: účel ↔ hra; hierarchia ↔ anarchia; odstup ↔ účasť; syntéza ↔ protiklad; metafora ↔ viac zodpovedá technologickej atmosfére postmoderny aj možnostiam jej opisu ako príliš členitého objektu. metonymia; výber ↔ kombinácia; transcendencia ↔ imanencia atď. , no zoznam je popretkávaný aj nečakanými kombináciami a kurióznymi metaforami typu: formulár ↔ antiformulár; majstrovstvo/Logos ↔ vyčerpanosť/ticho; koreň/hĺbka ↔ podzemok/povrch; Boh Otec ↔ Duch svätý. Autokomentár je znovu relativizujúci. Napriek nádeji, že katalóg môže napomôcť rozlíšiť iné moderny (?) a spresniť historickú aj teoretickú charakteristiku, priznáva: ...dichotómia predstavená v tejto tabuľke je stále neistá, zavádzajúca. Rozdiely, posuny, odklady, ba aj kolapsy a koncepty v jednom zvislom stĺpci nie sú všetky rovnocenné a inverzií a výnimiek v oboch, v modernizme aj v postmodernizme, je dosť (HASSAN 1982, s. 265 – 266).

O podobné konfrontačné uchopenie fenoménu postmodernizmu sa pokúsili aj ďalší bádatelia (M. Calinescu, A. Huyssen, A. Wellmer, G. Wattimo, T. Žilka, K. Chvatík a i.). Uvediem k nim ďalšie dve.

Prvé od P. Palavestru ako príklad ľubovôle pri výbere vlastností a nemožnosti vyhnúť sa modernistickému stereotypu opozícií. Z vyše desiatich sú hneď prvé štyri opozičné: totalitarizmus ↔ pluralizmus; mestská civilizácia útek do prírody, ekológia; apolónske ↔ dionýzovské; vzbura, vzdor ↔ pátranie po integráli (PALAVESTRA 1989, 205).

Druhé od D. Fokkemu, ktorý sa napriek kritike opakovane pokúsil odlíšiť postmodernu od moderny na podklade štyroch tradičných semioticko-komunikačných aspektov: a/ vzťahov medzi textom a autorom; b/ medzi textom a sociálnym kontextom; c/ medzi textom a kódom; d/ medzi textom a čitateľom (FOKKEMA 1994, s. 22 – 25, 53 – 58).

Ako vidieť z prechádzajúceho ex/kurzu, najvhodnejším prístupom k takému heterogénnemu objektu sa zdá obkrúžiť ho za pomoci porovnaní s obklopujúcimi ho javmi. Do tejto palety treba ešte pridať obkružovanie obklopujúcou ho kultúrou a životnou praxou (F. Jemson, Ch. Jencks, I. Howe, B. Oliva, W. Welsch, J.-F. Lyotard, J. Baudrillard, V. Bělohradský, S. Hubík, K. Chvatík a ďalší). Tých, ktorí sa odvážili identifikovať ideové centrá postmoderny/postmodernizmu (G. Graff, H. Bertens, W. Spanos, čiastkovo aj I. Hassan a J.-F. Lyotard) alebo zviditeľniť polymorfnosť poetiky (J. Barth, L. Fiedler, R. Federman, M. Roseová, B. McHalle, L. Hutcheonová, D. Fokkema, J. Kušnír a i.), sa zdá menej.]

[Cestou opisov takpovediac imanentného jadra sa vydal] jeden z najpoprednejších [zástavníkov] literárnej post moderny, Ihab Hassan. Aj v jeho interpretácii je postmoderna predovšetkým výrazom odmietavého postoja k realite novoveku, no pokúsil sa tento postoj presnejšie vymedziť pomocou jedenástich trendov. Päť z nich označil ako deštruktívne (neurčitosť, fragmentárnosť, dekanonizácia, strata fiktívnej identity subjektu a „nereprezentovateľnosť“, pod ktorou rozumie absenciu formy, ale aj artikuláciu pudového, nejasného, hrozného) a šesť ako konštruktívne (irónia, hybridizácia, karnevalizácia, performatívnosť, konštruktívnosť a imanencia, pod ktorou rozumie vývin od jedného k mnohému, rast kapacity, rozpínavosť a pod.) (HASSAN 1982, s. 158 – 161). Toto rozlíšenie chce zodpovedať dvojrukosti postmodernizmu, ktorý jednou rukou deštruuje konvencie moderny a druhou

Pomoderné umenie si vydobylo nezávislosť voči neumeleckej skutočnosti, o akej sa mu predtým nesnívalo. Ale za slobodu bez precedensu bolo treba zaplatiť zrieknutím sa chiméry o razení dráhy svetu.

Z. Bauman

z týchto ruín a vlastnej fantázie skladá lego svojej stavby. Problém je však v tom, že časť z týchto operatívnych aktivít má podvojnú – de(kon)štruktívnu – povahu (povedzme irónia, hybridizácia, karnevalizácia či nereprezentovateľnosť, ktorá je jazykom mlčania). Sám Hassan potvrdil nerozlíšiteľnú povahu tejto amplitúdy, keď sa pokúsil z krajných pólov tejto palety: z neurčitosti a imanencie prostredníctvom ich skríženia vytvoriť kľúčové všeobsiahle slovo: indeterminacy + imanence → indetermanence (nedetermanencia), ktoré malo uchopovať aporickú podstatu postmoderného videnia a tvorenia (HASSAN 1987, s. 65 – 72). Pravdaže, neujalo sa, hoci autor ho pripomínal ešte aj v eseji z roku 2001...

Hassan pracoval s ešte ďalšími zostavami trendov. Napríklad v eseji Ku konceptu postmodernizmu to bolo už trinásť spôsobov rozkladu: dekreácia, rozpad, dekonštrukcia, decentrácia, vysídlenie, rozdiel, diskontinuita, disjunkcia, zánik, rozklad, re-definícia, demystifikácia a detotalizácia legitímnosti. Nielen to, jednotlivé položky sa môžu ďalej pakoreňovito (rizomaticky) rozmnožovať. Tak sa mu pôvodná neurčitosť rozostúpila na: dvojznačnosť, diskontinuitu, heterodoxiu, pluralizmus, náhodnosť, vzburu, zlomyseľnosť a deformáciu (HASSAN 1982, s. 267). Na prvý pohľad je jasné, že aj tento zhluk je nesúrodý, náhodný a otvorený... Pri všetkej skusmosti a sebaspochybňovaní je prednosťou Hassanových pokusov, že sa pokúša] zmapovať základné synergetické ohniská, z ktorých vyžaruje energia vnútorného konštituovania sa postmoderného literárneho [textu] (diela).

Problematickosť vyššie uvedených opisných katalógov však ani tak nespočíva v ich performančnej skusmosti (nedotiahnutosti), ale skôr v tom, že pri najlepšej vôli nie sú schopné obsiahnuť aporickú, neodstrániteľnú ‚protibežnosť v rozbežnosti‛ vo významovom dianí postmoderny. Pokúsim sa to demonštrovať na dvojici aspektov, ktoré sa zvyknú považovať pre postmodernizmus či postmodernu za najtypickejšie: inkluzívnosť a pluralizmus.

Pod dojmom paralelného súžitia aj protikladných tendencií v kultúrnej praxi „supermarketu globalizujúcej sa kultúry“ (BAUMAN 2006; MATHEWS 2005) mnohí skúmatelia považujú inkluzívnosť a pluralizmus za najcharakteristickejšiu črtu postmodernej doby, ba priam za dôkaz jej fungujúceho demokratizmu aj v umení (LYOTARD 1979, 1983, 1986[/1995]; WELSCH [1987/1994]; PALAVES TRA 1989; ZAJAC 1989 a i.). Ale v skutočnosti otvorenosť kultúry aj vedomia jednotlivca voči nekonečnej inakosti sveta nemôže byť bezhraničná, lebo hrozí kolapsom individuality, ktorá je zdrojom aj najvyššou hodnotou postmoderny. I. Hassan, uvedomujúc si toto nebezpečenstvo, preto v štúdii Critical Postmodern Perspective požaduje od postmodernizmu, aby svojím kritickým pluralizmom (rozumej: výberovým) vzdoroval bezhraničnosti a zmätku skomercializovanej kultúry (HASSAN 1987, s. 167 – 190).

Aj ďalší hĺbaví bádatelia odmietajú vykladať pluralizmus postmoderny len ako „prirodzený“ dôsledok názorového demokratizmu či pluralizmu, ale vidia v ňom skôr signály jednak postmoderného presvedčenia, že indivíduum v postmodernej situácii nekontrolovateľného toku informácií už nie je schopné inštalovať bezproblémové a všeobecne platné významy, jednak poznania, že aj nadmerná ponuka v skutočnosti znemožňuje výber (BARAN 1992, s. 157). V rámci tohto aporického videnia pluralizmu aj J.-F. Lyotard, ktorý oproti Habermasovmu konceptu komunikatívnej racionality (ako želanej zhody konajúcich indivíduí; HABERMAS 1981/1991, s. 306, 308) zdôrazňoval, zhodne s Wittgensteinom, neodstrániteľnú rozrôznenosť (différende) „jazykových hier“ (LYOTARD 1983), považuje za hlavné poslanie postmoderny učiť neočakávať ani najmenšie zmierenie medzi „jazykovými hrami“ a oživovať nezhody (LYOTARD 1986/1991, s. 104, 105.) Na tomto pozadí možno postmodernu chápať ako – možno aj utopický – pokus o adaptáciu vedomia na stále sa roz/rôzňujúcu inakosť diskurzov aj reality. Pravdepodobne v tomto smere treba rozumieť aj Hassanovej formulácii:

Postmoderné dielo nechce skutočnosť zobrazovať, ani vysvetľovať, ani hodnotiť, ale chce byť v nej prítomné (HASSAN 1971; 1982, s. 47) – ako ferment roz/rušovania a roz/rôzňovania.]

Sklony k podobne zjednostranenému (ak nie až utopicky naivnému) chápaniu sa objavujú aj v úvahách o „bezbariérovej“ inkluzívnosti (prehľad názorov pozri vo WELSCH [1987/1994]). Je chybou, ak stotožňujeme reklamne ladené názory o tejto problematike v médiách s podstatou postmoderny a jej textotvorby. Stavanie do popredia takých postojov, akými sú irónia, hybridizácia, karnevalizácia, palimpsestovosť atď., v solídnych charakteristikách postmoderny/postmodernizmu svedčí o tom, že postmoderný vzťah k iným výpovediam je v podstate konfrontačný, a nie idylicky zahŕňavý. Do repertoáru základných textových hier postmoderny predsa patrí aj popretie predchádzajúcej evokácie či formulácie samotným autorom v tom istom texte; nie ako priznanie momentálnej chyby – ale ako demonštrácia nemožnosti fixovať definitívny zmysel!

Aj v sekvencii transformácie moderny na postmodernu možno – napriek často prízvukovanej inkluzívnosti – v celom rade súvislostí zistiť výrazné diferenciačné reakcie (na fikciu homogénneho subjektu, na elitarizmus, na technologickú dôslednosť, na programovosť atď.). Zdá sa, že postmodernistickú inklúziu nemožno uchopiť v úplnosti bez protipólu nezrušiteľnej alternatívnosti. Očividné je to najmä vo vzťahoch k tzv. neavantgardným orientáciám. K niektorým je postmoderna čiastočnou (napr. mytologizujúca línia, fantastika), ale k iným absolútne inou alternatívou (konkrétna poézia, socialistický realizmus, fundamentalistická tvorba). Toto doplnenie sa ukazuje veľmi produktívnym najmä pre analýzu situácie literatúry v bývalých socialistických krajinách.

Lenže ako túto aporickú črtu postmoderny/postmodernizmu vpísať do jej opisov, termínov-metafor a cez ne do vedomia čitateľov?

*

Ako sme sa mohli presvedčiť, s postmodernou sa ocitla na „metodologickej križovatke“ či priam na „aporickom kríži“ aj typológia a literárna história. Uspokojivú odpoveď na otázku: Ako opisom uchopiť niečo, čo si za platformu svojej existencie zvolilo aporickosť, neurčitosť a nedefinovateľnosť, sa zatiaľ nájsť nepodarilo...

[Je možná] periodizácia [‚modo/večného‛ fenoménu]?

Napriek tomu, že postmoderna/[postmodernizmus] vystupujú z úvah jej hlavných [vykladač]ov ako fenomény

...a takhľa sme vošli do postmodernizmu. Kedy? Podľa mňa, podľa Európy – v roku 1968, keď počas májových dní zanikol mýtus veľkej metropoly. Skončili sa sny o veľkosvetskom salóne, začala sa globálna tv-dedinka. Či kdesi tu budeme hľadať novú tému-kľúč, ktorý nám otvorí brány budúcnosti? Skôr pochybujem. Zatiaľ sme vošli do postmodernizmu, zrehabilitovali sme a znovu praktikujeme eklektizmus, ďaleký od akmé (vrcholu) štýlu, umenie štýlobornej krízy, „iskrenia“, oživujúcej kata-strofy...

M. Porębski

definovateľné len paradoxne a fakticky aj ahistorické, [ako nás o tom mohli presvedčiť najmä formulácie I. Hassana, H. Bertensa, J.-F. Lyotarda, W. Welscha a ďalších], predsa len sa z času na čas objavujú pokusy položiť otázku, či aj tento fenomén nemožno vymedziť ako istú „etapu“ alebo „epochu“ a skúmať ho ako konkrétny historický tvar. V už citovanom zborníku vydanom v Záhrebe Postmoderna. Nova epoha ili zabluda? (Zagreb 1988) sa tento aspekt výnimočne dostal aj do nadpisu, [hoci skôr v zmysle hodnotiacom ako vecne historickom.

Pre iniciátorov, ako J. Barth, L. Fiedler, J. Barthelme, R. Fe der man, Ch. Jencks, I. Hassan a i., to bola prostá záležitosť: išlo o fenomén ich novej tvorivej skúsenosti a súčasnosti. Ak marxisti F. Jameson, Th. Adorno či D. Bell videli v postmodernizme len produkt krízových javov končiaceho sa kapitalizmu či osvietenstva a rodiacej sa konzumnej spoločnosti, liberálni filozofi, sociológovia a bádatelia kultúry ho, naopak, spojili so vznikom postindustriálnej spoločnosti, ktorej hlavnými znakmi sú rozvoj informačných technológií, prebytok a blahobyt (pozri LYOTARD 1979/1995). Keďže táto beztriedna a multikultúrna súčasnosť sa vďaka globalizácii stáva celosvetovou a večnou, uvažovanie v historických súvislostiach sa zdá zbytočné.6 Vznik na rozhraní 50. a 60. rokov minulého storočia v USA sa však zdal fixný. Problémy nastali, keď stúpenci odmietli možnosť chápať postmodernizmus ako konvenčný literárny smer či hnutie a pokúšali sa ho prezentovať ako večný stav vedomia (H. Bertens) alebo literatúry („permanentný manierizmus“ J.-F. Lyotarda). Na tomto základe Lyotard zamietol možnosť chápať postmodernu ako literárne obdobie. Napokon sa dospelo k predstave o permanentnej – „parazitnej“, subverzívnej či de(kon)štruktívnej – existencii postmoderny/postmodernizmu v korpuse klasickej literatúry (od čias Homéra a Aristotela). Súčasné napájanie postmoderny na trend planetárnej globalizácie zdá sa jej zaručovať „nesmrteľnosť“ už aj do budúcnosti... (HASSAN 2001). Periodizácia takéhoto „modo-eterne“ či modo/večného alebo večne módneho fenoménu sa stala nepredstaviteľnou...

Ale samotná súčasná postmoderna meniac sa v čase dožaduje sa aj historického prístupu, ktorý je bez popínania sa po osi času nemysliteľný. Perspektíva neohraničenej existencie spolu s civilizačným kontextom však rozprášila vznik. Príkladom môže byť, ako si problém datovania počiatkov postmoderny nastolil J.-F. Lyotard. Vyriešil si ho typicky postmodernisticky paradoxne: Pripustil], že by – povedzme – rok 1943 mohol byť rozhraním, od ktorého náš vek podlieha otrasom, a teda aj literárnohistorickým operačným údajom.] Uviedol na to aj civilizačné argumenty (nové vojnové technológie, objavenie sa možnosti „konečného riešenia“ existencie sveta po zhotovení atómovej bomby, zneuctenie ideálov súčasnosti), no vzápä tí ich spochybnil poukazom na to, že o podobnom „zneuctení“ možno hovoriť už za čias sv. Augustína, že počiatky literárnej postmoderny možno celkom dobre situovať do obdobia osvietenstva (L. Sterne). Výsledkom je len pripomenutie niektorých prejavov „sklonku novoveku“ (zanikanie ideologického a politického totalitarizmu, zánik alternatív beztriednej spoločnosti i všeobecného blahobytu atď.) a načrtnutie situácie dnešného človeka-obyvateľa zeme, ktorý si uvedomuje perspektívu vychladnutia rodnej planéty (LYOTARD 1986[/1995]). Lyotardovi sa tak konkrétny problém rozplynul v historicko-filozofických sférach súčasnosti.

Trochu [literárne] konkrétnejšie sa k problému postavil I. Hassan. I keď aj on ako mnohí iní bádatelia napája postmodernu na úsilie o vytvorenie novej duchovnosti [či mentality] započaté už romantizmom (pozri aj LEOVAC 1989), situuje jej začiatok veľmi konkrétne. Podľa neho ho predstavujú tri diela: Sartrov Hnus (1938), Beckettov Murphy (1938) a Joyceovo Finneganovo precitanie (1939) (HASSAN, 1971/1982, s. 17).

Napriek tomu, že Lyotard pristupoval k problému z najširšej možnej perspektívy a Hassan z relatívne najužšej (literárnej), obaja sa [dosť nečakane] stretli prakticky v tom istom bode: v čase druhej svetovej vojny, na rozhraní – starou terminológiou povedané – klasických avantgárd a druhej vlny avantgardných smerov po vojne. 7 Pri všetkej úcte k obom klasikom teórie postmoderny nemôžem ich [expanzívnu] ponuku prijať ako definitívnu. Nútia ma k tomu predovšetkým niektoré nepochybné historické fakty. Napríklad ten, že v severoamerickej literatúre 40. rokov niet podobného fenoménu (hoci z juhoamerickej sa ponúka do pozornosti magický realizmus!), i ten, že z hľadiska vecných zistení historickej poetiky sú Sartrova aj Beckettova próza modernistické (tematika je síce „spoločná“ s postmodernou; ale podanie zostalo modernisticky rovnorodé). A najmä ten, že európske literatúry až do konca šesťdesiatych rokov ovládla tvorba existencialistického, neorealistického (na Východe socrealistického) a jednostranne experimentálneho (tzv. neoavantgardného) typu. Postmoderna nastúpila až po ich vyčerpaní. V severoamerickej literatúre v tom čase tiež dominovala literatúra existenciálneho znepokojenia a rozčarovania z realizácie amerického sna v povojnových rokoch veľkého profitu...

Keďže nepíšem dejiny, musím podobné fakty nechať bokom.

Za šesťdesiat rokov existencie sa postupne menil spôsob postmoderného písania aj jeho reflektovania. Nemecký bádateľ A. Huyssen žijúci v USA, ktorý báda postmodernizmus ako komplexný fenomén kultúry, zistil, že americký postmodernizmus sa rozvíjal v troch fázach:

– sklonok 50. až koniec 60. rokov – ako „americká avantgarda“?;

– v 70. a 80. rokoch – v znamení zvýšeného rozptylu individuálnych výkonov, narastajúcej „melanchólie“ voči minulosti, precizovania atď.;

– v 90. rokoch – v znamení krízy a poznávania vlastných obmedzení (HUYSSEN 1986, s. 203 a n.; 1997 – poľský preklad: s. 468 – 519).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V poschodovom labyrinte.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.