Start

DRUHÉ MĚSTO

Plachý milionář přichází

Martin Reiner

Plachý  milionář  přichází

Martin Reiner

Druhé město 2008

© Martin Reiner, 2008 Illustrations © Miroslav Barták, 2008 Design © Petr Krejzek, ReDesign, 2008 © Druhé město, 2008 ISBN 9788072272686

Poděkování

Karlu Škrabalovi za to, že mi otevřel dveře a nezabouchl je hned po klopýtavém začátku, kdy jsem teprve hledal správnou polohu. Miroslavu Bartákovi za obrázky a možnost sdílet společně prostor jedné knihy. Lence Brodecké, Ivaně Markové a Mirce Holasové za pomoc při výběru okýnek do oddílu Týdenní přehled zemětřesení. Renatě Červenkové a Hance Tomšů za dobré čtení a povzbuzení. Evě Stiborové za veřejné zastání. Miloši Voráčovi za přísnou redakci. Rodině za to, že mě nezavrhla, přestože jsem postupně ze všech udělal (dosti přibarvené) postavičky svých malých příběhů. Barborce...

Plachý milionář přichází

Dlouho jsem váhal a čekal na příhodný okamžik. Pokud dnes konečně vstupuji na scénu, neznamená to, že takový okamžik přišel.

Říká se sice, že naděje vždycky žije, ale ta má dávno pošla jako zaběhlá psice. Bez fanfár, bez slavných posledních slov, bez vyplacené pojistky. Dnes už zkrátka vím, že my, milionáři, se velkého zastání v téhle zemi nedočkáme.

Žijeme jako krtci hluboko pod zemí, ani jeden o druhém toho moc nevíme. A trvá to už příliš dlouho! Už nutně potřebujeme nabrat trochu vzduchu do plic, rozběhnout se volně po ulici, rozesmát se radostným smíchem!

Jeli třeba, aby to někdo řekl za nás za všechny, udělám to já. Bez nároku na odměnu, s rizikem zatracení... Protože... my... my jsme úplně stejní lidé jako vy.

Jednou veselí, podruhé smutní, plní odvážných plánů a zase i pochyb, jestli jsme ten tryskáč nekupovali zbytečně. Jsme chytří jak opice, blbí jak tágo, máme své last minuty, drobné oslavy v kruhu přátel, diety a domácí rozpočet, který občas malinko přešvihneme.

Byl jsem před dvěma měsíci s kolegou milionářem v Moskvě a za prostou, byť chutnou večeři v gruzínské restauraci jsme zaplatili třináct tisíc. Musel jsem při placení ale dát za pravdu svému bohatšímu kamarádovi: žijeme jen jednou a neměli bychom si nechat otrávit večer jen proto, že jsme kvůli idiotskému embargu ruské vlády na gruzínská vína museli pít o trochu dražší italské Barolo.

Svět už je tak zařízen: ten peče housky, jiný maluje obrázky dlaní horkou od lásky a někdo je holt milionář. Komunisti učinili odvážný a jistě chvályhodný pokus tenhle systém změnit; jak to dopadlo, už víme. Dopadlo to tak, že ti nejušlechtilejší chudáci byli nasáti neúprosnou vývěvou dějin a druhým koncem vyprdnuti do vil svých milionářských předchůdců, než bys řekl švec.

Jenže od té doby se snad něco změnilo, nebo ne? Tak proč pořád nemůžeme, my bohatí, vykřičet do celého světa spolu s Mozartem, že naši Češi nám rozumějí?!

Podle některých kolegů to nejde, protože Češi jsou parta lakotných a zabedněných idiotů, ale já s nimi úplně nesouhlasím.

Ne... chyba není jen ve vás. I my, milionáři, máme co napravovat. Vždyť co o nás vy, obyčejní lidé, vlastně víte?

Když si uvědomím, že své představy o milionářích opakovaně ukájíte kýčovitými obrázky prchajících zlosynů nebo roztlemených hňupů z drogových večírků, pak se vlastně ani nemohu divit odporu, který pociťujete.

Ale jak už věděl V. I. Lenin, na nápravu není nikdy pozdě.

Proto si spolu pojďme říct pěkně nahlas ta krásná slůvka, křikněme jeden na druhého to svý „hej rup" a pokusme se spojenými silami zvednout závoru, která nás odděluje. Poprosil bych vás, abyste i v případě, že se nám to povede, zůstali na své straně. odměnou vám bude, že na tomto místě obdržíte každé úterý koš plný zpráv o životě vašich bohatších spoluobčanů. A slibuji, že chybět nebudou ani jemné filozofické črty; vždyť i milionář musí čas od času přibrzdit své audi a zapřemýšlet o životě.

Rozhodl jsem se, že své okýnko otevřu dokořán, abyste se mohli zblízka a důkladně podívat, jak žije český boháč na začátku jednadvacátého století.

Tak si držme palečky, ať nám tenhle historicky bezprecedentní pokus vyjde, a příště už začneme pěkně naostro.

Vážně chcete zbohatnout? Vždyť je to směšné!

Před dávnými časy žili na zemi milionáři a chudáci ve svorné nenávisti, úplně stejně jako dnes. Na rozdíl od současnosti mezi nimi ovšem existovala prakticky nepřekročitelná linie.

Mladík (dámy prominou), který by se zanášel představami o svém příštím milionářství, byl by natotata vstrčen do chlívku s kozami, jak se tehdy běžně činilo lidem chudým duchem.

Dnes jsou ovšem z podobných bláznů miláčkové národa!

Vysedávají v televizním studiu, obklopeni levnými rekvizitami, a zatímco všude blikají žárovky jako na josefské pouti v Kozích Horkách, druhořadý herec v roli mefistofelského rádce krabatí čelo a pak se popáté tajuplným hlasem ptá, jestli je boromejka pták, který žere střevlíky, nebo řádová sestra. Kdo uhodne, stává se jedním z nás. Milionářem!

No, budiž. tohle je alespoň srandovní.

Daleko horší je, co s někdejšími jistotami provedla jedna z nejrozporuplnějších zemí naší planety, Spojené státy americké. Fenomén, který byl předtím v Evropě přecházen zdvořilým mlčením vyšších vrstev, se stal námětem románů, filmů a vůbec všelikého pozdvižení. Zrodil se hrdina: chudák připlouvající k břehům Nového světa s pěti dolary v kapse, který už o tři roky později staví na Manhattanu svůj první skromný mrakodrápek. Politováníhodná figura známá jako zbohatlík se stala předmětem obdivu.

Jak charakteristické pro svět, v němž žijeme!

Když se mi krátce po uveřejnění předchozího okýnka ozval jeden milý chudý člověk a tvrdil, že my, milionáři, jsme naprosto odtržení od života, chtěl jsem vědět proč. Napsal mi, že zná spoustu chudých lidí, ani jednoho z nich však nezajímá, jak milionáři žijí. Všichni prý chtějí vědět jediné: jak se milionářem co nejrychleji stát.

Tady ovšem narážíme na problém.

Jestli jsem tomu člověku dobře porozuměl, rád by se oděl do milionářského hávu z ryzí a dravé touhy po penězích. Jenomže právě to je dokonale scestné.

Představte si, že se vám to i povede, zbohatnete, budete mít na kontě své poctivě vydřené milióny. A chcete vědět, co vás čeká? Vztek těch, co nezbohatli jako vy, a pohrdání těch, kteří se jako boháči už narodili.

A tomu se nedivte; o čem by se s vámi vaši noví milionářští „přátelé" asi tak bavili? O penězích?! Myslíte si opravdu, že ten, kdo se od dětství šťourá v zubech diamantovým párátkem, chce utratit večer v podobně pošetilých debatách?

Ne, a dvakrát ne!

A existuje pouze jediná polehčující okolnost pro smutný fakt, že jste novým milionářem. Že totiž zbohatnete náhodou, nebo ještě lépe omylem.

A tak vám všem, kteří patříte k zájemcům o pohádkové bohatství, doporučuji pro úplný začátek tohle: Najděte si něco, co vás fakt baví, a věnujte se tomu s láskou a zaujetím. Není úplně vyloučeno, že i když strávíte většinu příštích víkendů vyřezáváním koníků z lipového dřeva, milionářem se nikdy nestanete.

Vždycky je ovšem lepší umřít jako šťastný chudák než jako Aristoteles Onassis. Věřte, že by mě mrzelo, kdybyste museli na smrtelné posteli fňukat jako on, že „milióny nejsou vždy to, co člověk potřebuje".

Jak se rodí milionář?

Milionář se rodí v bolestech, mámli odpovědět pravdivě a celou větou. Byl jsem u porodu bohaté dědičky a bylo to hrozné, neboť u toho funěla jako Petr Novotný ve vrcholné fázi, ačkoli po celou tu dobu vypadala o dost lépe než on. Můj kamarád Dave, Američan a otec dítěte, chtěl být ze všech sil nápomocen, jenže přesně ve chvíli, kdy se mezi nohama jeho milé ženy objevila hlavička kýženého potomka, musel jít čůrat. Neodkladně! A česky se na cestu nemocničním labyrintem vyptat nedokázal. Pročež nastávající matka poskytla nezbytný tlumočnický výkon a pak zdárně porodila ve chvíli, kdy stál Dave rozkročený před nemocničním pisoárem a úlevně močil. Soudě podle tohoto příběhu, musí toho žena rodící milionáře zvládnout víc, než kdyby přiváděla na svět dělnického prezidenta.

Když se Dave vrátil ze záchodu, utíral jsem právě jeho ženě zrosené čelo a malý milionář vřískal, jako by ho na nože brali. Venku, pod otevřenými okny porodnice, skvěl se park v plném květu a skupinka romských mládežníků túrovala na starém magneťáku DJ Boba. Reflektory porodního sálu sálaly o sto šest. a když si to tak celé ještě dnes vybavím, mám pocit, že to byla scenérie hodná příchodu nového českého bohatce.

Moje matka kdysi v daleko skromnějších podmínkách také rodila milionáře, jenže o tom nic nevěděla. Kulisy onoho úkonu byly tudíž prostinké: zima, chlév, zhluboka dýchající tažná zvířata. a k tomu blažený úsměv na její tváři. Bodejť by ne, když se domnívala, že rodí jen průměrně nadaného fotbalového útočníka, kterých je jako šišek v borovém háji.

Asi vás nepřekvapí, že jsem se později musel jako milionář narodit ještě jednou, úplně sám. a stalo se to takhle:

Ležím doma na pohovce, zatímco ulicím vládne parný červenec. Jsem nahý, a přesto se potím jako mula. Můj mozkomíšní mok má takovou hustotu, že v něm jediná náhodná myšlenka uvízne, zastaví se a zůstane strnulá jako včela zatavená v jantaru. A právě díky tomu mám jedinečnou příležitost dobře si tu myšlenku prohlédnout. Otáčím ji ze všech stran, pozorně zkoumám všechny její fasety a ejhle! Náhle vidím naprosto jasně, že tahle myšlenka ze mě učiní milionáře.

Pocítím jakési zvláštní zachvění a poté mnou téměř bolestivě projede jako vodní lyžař moment prozření. Vykulím oči do letního dne, můj dech se zrychlí, křečovitě sevřu opěradlo pohovky a prudce se posadím. Vstanu. a od té chvíle jde už dál všechno jako po drátkách. Pár roků, které od té doby do dneška uplynuly, jeví se mi jako mávnutí šachovnicovým praporkem a já bych vám neměl zůstat dlužen, co je na mém milionářském coming outu asi nejzajímavější: totiž tu klíčovou myšlenku.

Inu, napadlo mě, že bude dobré vydělat nějaké pořádné peníze, pak za ně postavit činžovní dům a dál už žít jen z pronajímání bytů čili z rentičky, která by neměla dělat méně než půldruha miliónu ročně.

A tak jsem vyskočil z divanu a do tří měsíců vydal básnickou sbírku v Lisabonu žijícího básníka Františka Listopada. Ta knížka se jmenovala Final rondi. a já v tom posledním kole najednou předbíhal jednoho soka za druhým, až jsem se krátce před cílem k vlastnímu údivu ocitl v čele celého pestrého pelotonu.

Ejhle, zrodil se milionář!

Do jemné dětství milionáře

Historky z milionářského dětství jsou nezřídka velmi dojemné. Bývají plné barvitých snů o rohlíku namazaném alespoň jednou týdně máslem. Břicha v nich kručí, až se třesou okenní tabulky... samozřejmě za předpokladu, že si rodiče luxus okenních tabulek vůbec mohli dovolit. A nikdy nechybí březové polínko měnící se jednou v krásnou Gretu Garbo a podruhé v umírajícího Vinnetoua.

Jelikož ani mé dětství nebylo právě idylické, mohu přispět s vlastní trochou do mlýna, aniž bych si musel vypomáhat fabulí či nadsázkou.

Moje matka, s níž jsem vyrůstal, byla tak chudá, že když letěla v sedmdesátém třetím na filmový festival do Cannes, musela sedět v turistické třídě. I díky tomu pro mě peníze zůstaly po většinu dětství vysloveně abstraktním pojmem. Jestliže podle havajského boháče Roberta Kiyosakiho setrvá devadesát procent populace po celý život v chudobě především kvůli strachu z peněz, já se věru neměl čeho bát.

Důležitý moment přišel, když mi bylo jedenáct. Tehdy jsem byl začleněn do spartakiádního družstva a půl roku jsem dřel jako důlní koník, abych se s venkovským týmem dostal až na pražský Strahov; nakonec jsem ovšem jako jediný ze třídy velkolepé spartakiádní finále nezažil. Maminka musela zaplatit zálohu na sobolí kožíšek a už jí nevybyly potřebné tři stovky k pokrytí mého pražského pobytu...

Penízky zkrátka chyběly; na co jsem si naopak nemohl v dětství stěžovat, byla strava. Vždy bohatá na bílkoviny a vitamíny! Obědvali jsme totiž často chrousty, zatímco k večeři bývaly většinou pampelišky. Jednou je má poněkud roztěkaná matka připálila a věc tak vešla v obecnou známost. Tvrdil jsem spolužákům, že všechno kupujeme v plzeňském tuzexu a že jde ve skutečnosti o pampelišky v prášku, ale z celé třídy mi to zbaštil jedině Emil Horváth. Ten byl ovšem tak laskavý, že mi druhý den přinesl návod, jak se opékají cvrčci.

Co si pamatuji z těch časů vůbec nejvíc, byly veliké smutné oči mé maminky, když musela po večerech popíjet ten nejsprostší martell, jen abych se já měl líp. Viděl jsem, jak si kvůli mně odtrhává od úst, a ten pohled mi rval srdce na kusy.

Ve třinácti jsem se rozhodl jít na kominíka, protože to byl jediný obor, na který brali už ze sedmé třídy. Byl jsem zkrátka připraven ulevit své dobrotivé mamá za každou cenu. a ona to musela nějakým záhadným způsobem vytušit, protože mě vzápětí poslala k tetičce do Užgorodu. Na Ukrajině se mi docela dařilo, i když mi delší dobu nebylo jasné mé poslání.

Když se ukázalo, že mám být sežrán jako hlavní chod narozeninové party předsedy místního sovchozu, bylo už pozdě uvažovat o návratu.

Manželka předsedy mě naštěstí shledala i po několikaměsíčním prokrmování příliš hubeným, a tak jsem byl odeslán zpět na Šumavu. Asi vás neudiví, že mamince jsem si netroufal po takovém selhání vůbec přijít na oči, a tak jsem se příštích dvanáct let živil v Boubíně kůrou smrků a choroši.

Do toho vpadl jako uragán Vítězný listopad! Když jsem se o této historické změně v roce 1994 konečně dozvěděl, umyl jsem se  v potůčku a vyrazil do Prahy, kde započal můj strmý a nezadržitelný vzestup. To je ale už jiná historie.

Když vzpomínám na ta dávná léta, říkám si, že tomu dnešní mladí pomalu ani nebudou chtít věřit. Úcta k rodičům bere rychle za své, ale já jsem rád, že jsem se stal alespoň tím milionářem, když už mi nevyšel kominík. Máma má trochu obavy, jestli nedělám něco, co mě netěší, ale takoví už rodiče prostě jsou. vždy plní starosti o svá dítka.

Mikrovlnné rúry a šedesát tři miliónů

No tak dobře... už toho napínání bylo dost. Pro dnešek jsem si konečně připravil zcela konkrétní návod, „jak se stát milionářem". Tady máte příběh mladého muže, který pohádkově zbohatl díky jedinému dobrému nápadu.

Pavla jsem znal osobně; spojovala nás láska k pivu a Franku Zappovi. Když to tady v devětaosmdesátém prasklo, bylo mu třiadvacet, nosil dlouhé vlasy a pracoval jako skladník v národním podniku Ovoce a zelenina. Jelikož o dva měsíce později stál Frank Zappa na balkóně Pražského hradu, napadlo nejednoho z nás, že v nové době se asi budou dít věci. Naším hradem se mezitím stal Club osamělých srdcí, sklepní hospoda, kde se poslouchala hlasitá muzika, pil Velkopopovický kozel a kde se vedly nekonečné hospodské kecy.

Ústřední téma bylo, jak vydělat rychle a snadno „krupicu" neboli „velký háky". Oblažovali jsme se navzájem zaručenými recepty, ovšem Pavel patřil k těm málo lidem, kteří přitom už taky něco pořádného dělali: kšeftoval s ovocem. Nebylo mu zatěžko s partičkou vlasáčů česat jablečné sady a ve městě pak vydělávat první tisíce a desetitisíce. Později už měl na to, aby přivezl kamion banánů, a jeho konto se na tehdejší poměry hezky zakulacovalo. Pak přišla první vlna kupónové privatizace a spolu s ní podnikatelský koncert Viktora Koženého. Jeho jistotu desetinásobku jsme U Srdcí proprali stokrát, ale jen Pavel přešel od slov k činům: na začátku druhé vlny kupónové privatizace založil se dvěma kamarády skutečný investiční fond. Vyškrabali své peněžní sýpky do posledního halíře a v rakouském velkoobchodě nakoupili za minimální cenu několik tisíc mikrovlnných trub. Pak si za hubičku pronajali autobus Karosa a vyrazili na životní misi... po slovenském venkově! Té nabídce se téměř nedalo uvěřit: za to, že se vzdáte kusu papíru, nastěhuje se do vaší domácnosti stříbřitě lesklý velvyslanec Západu, v té době ještě vzácná ikona kapitalismu: mikrovlnná rúra!

Pak byla druhá vlna kupónové privatizace minulostí a Pavel koukal v televizi na fotbal, když zazvonil telefon a na druhém konci drátu se představil Karel Dyba, ministr českého průmyslu.

„Zrovna si tady s kolegy povídáme o vašem skvělém nápadu a nemáme pro vás než slova obdivu. Opravdu mistrovský kousek!"

Pavel něco skromně zamumlal, ale to už pan ministr pokračoval:

„Abyste mi rozuměl, je tady mezi ekonomickými ministry logický zájem kapitál rozdělený kupónovou privatizací na mnoho malých částí opět poněkud soustředit. Jinak může být stěží konkurenceschopný, tomu jistě rozumíte sám. A abyste neměl pocit, že vás chceme zbytečně okrádat o čas," dodal po chvíli, „dovolil bych si již nyní vyslovit částku, za kterou by byli jistí lidé ochotni váš fond odkoupit. Věřím, že vás neurazí."

A věřte nebo nevěřte, Pavel na těch nabízených šedesát tři miliónů nakonec kývl. Čistý zisk šedesát mega!

A já mám tuhle historku moc rád. Honbu za penězi považuju za pošetilost a ztrátu času, ale příběh o mikrovlnných rúrách ve mně vzbouzí pocit, že občas, nejspíš jen výjimečně, může být i vydělávání peněz docela zábavné.

Jestli chcete vědět, jak žije onen mladý muž se svými milióny dnes, zklamu vás. Upřímně, nevím to. Jistě by stačilo zeptat se společných známých, ale mně docela vyhovuje, že už jsem o něm skoro deset let neslyšel. Mohlo by to totiž znamenat, že se ze svých peněz nezbláznil a ve svém odtlumeném hudebním pokojíčku s aparaturou zhruba za milión korun dál poslouchá Franka Zappu.

Kdybych chtěl mohl bych mít drink za dvacet papírů

Máloco mám tak rád, jako se prostě na chvíli vmísit do davu, splynout s ním, podobat se většině. Přijde mi, jako bych se ráchal v nějaké prvotní „polévce", v níž jsme všichni jen mazlavým společenským planktonem a čekáme na den, kdy nás evoluce dost halabala rozdělí na chudé a bohaté. (Já samozřejmě vím, jak to dopadne; možná proto jsem v takové pohodě.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Plachý milionář přichází.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.