MICHAL AJVAZ

––––

ZLATÝ VĚK

© Michal Ajvaz, 2011

© Druhé město, 2011

ISBN 978-80-7227-307-2

Metafyzika se bezpochyby zabývá celkem toho, co existuje. Ale celek toho, co existuje – včetně toho, co existovalo a co bude existovat –, je nekonečně malý ve srovnání s celkem předmětů poznání; důvodem, proč na to tak snadno zapomínáme, je patrně to, že k naší přirozenosti patří obzvláště silný zájem na skutečném, který podporuje přehánění, jež pojímá neskutečné jako pouhé nic, přesněji řečeno jako něco, na čem by poznání nemohlo najít buď vůbec žádné, anebo alespoň žádné cenné opěrné body. (...) Je tedy nepochybné, že má-li být něco předmětem poznání, naprosto kvůli tomu nemusí existovat.

ALEXIUS VON MEINONG

O teorii předmětu

Tu pak jsou mezi sebou jiné vždy po množném počtu; neboť jednotlivě tak nemohou být, když jedno není. Ale, jak se podobá, každý jednotlivý jejich shluk jest co do množství neomezený, a když někdo uchopí to, co se zdá nejmenší, tu se jako ve snu okamžitě ukáže, že místo toho, co se zdálo jedno, je tu mnohost a místo něčeho nejmenšího něco velmi velikého proti částečkám z něho drobeným.

PLATÓN

Parmenidés

Jako celek je to sice nesmyslné, ale svým způsobem uzavřené.

FRANZ KAFKA

Starost hlavy rodiny

1. KAPITOLA
DRUHÁ CESTA

Když jsem přátelům vyprávěl o ostrově v Atlantském oceánu, na němž jsem v době svých cest pobýval téměř tři roky, stávalo se, že mě můj posluchač vybídl, abych podal písemnou zprávu o tomto málo známém ostrově, který jeho obyvatelé nenazývali žádným jménem a který cestovatelé v různých dobách křtili podle povrchních dojmů, nostalgických nálad a podle nutkání lichotit rodinám svých vládců. Cítil jsem vždy rozmrzelost, když jsem si představil, že bych měl psát o společenství, jehož mravy a záliby jsem příliš nechápal ani v době, kdy jsem žil v jeho středu (třebaže jsem se za svého pobytu stačil nakazit všemi nemocemi jeho ducha), připadalo mi příjemnější a ohleduplnější k této krajině, když ji ponechám osudu ostatních krajin, kterými jsem prošel, když jen budu spokojeně sledovat, jak se její obrysy zvolna rozplývají v oparu, který vytvořila směs paměti, zapomínání a snu, ve šťastné mlze, která změkčuje tvary, nechává mezi nimi bloudit přízraky smyslu a prosycuje je dechem smíření, třeba spočívajícího na omylu a dávno nepotřebného. Myslel jsem si, že bude zcela v pořádku, když ostrov bude přežívat jen v podobě bezejmenných ech, probouzejících se v gestech, tlumených tónů zaznívajících ve významu slov a vět, přízračných tváří, které se mihnou v konturách vnímaných věcí: když chvění času rozpustí vzpomínky a jejich tekutá tresť prosákne krajiny přítomnosti.

Jestliže se nyní přece jen odhodlávám k tomuto podniku, k této druhé cestě na ostrov, není to proto, že bych začínal cítit lítost nad tím, že se poslední vzpomínky brzy rozplynou (obrazy musí zemřít, aby mohly pracovat na zrodu nových obrazů a činů). Chuť a odvaha k nové cestě se zrodily z jiného důvodu. Až teď, když obrazy zarostly nepřehlednou džunglí minulého času, když se takřka dokonale ztratily v deštném pralese minulosti, který zabírá největší část území našeho vědomí, až teď mě láká vydat se na cestu, která slibuje, že by mohla být stejně dobrodružná jako putování po mořích, na cestu do exotické země minulého, do tropů paměti a zapomínání, kde se mísí záblesky skutečnosti se sny a představami, obrazy s rytmy a vířením sil, drolící se slova s neustávajícím šumem vědomí a vytrvalá záře někdejších drahokamů s bolestně oslnivými paprsky vnitřního slunce.

A tak cílem této výpravy není dobývání obrazů, záchrana bortícího se tvaru, ani nalezení řádu či smyslu prožitého. Putování má důvod samo v sobě. Jestli má tato cesta nějaký cíl, spočívá v její marnosti. Cílem návratu na ostrov je jen soukromá radost z nesmyslného zmrtvýchvstání, z parodických pašijí, v nichž rozplývající se fantomy paměti ožívají jako ještě neskutečnější a strašidelnější přízraky jazyka, radost z komedie, v níž se stále spletitější labyrint minulosti mění ve stejně spletitý a neproniknutelný labyrint vět a v níž se podezřelé radosti jazyka sytí nedůvěryhodnými slastmi paměti a zapomínání. Buď vítán na představení, čtenáři. Možná bude slavení slastných rituálů marnosti někomu připadat jako činnost nedůstojná literatury; takovému čtenáři mohu jen připomenout, že existuje mnoho knih naplněných moudrými myšlenkami a hlubokými psychologickými postřehy, které jeho potřeby jistě uspokojí, a že není žádný důvod, proč by měl číst zrovna cestopis pojednávající o neznámém ostrově s podivínskými obyvateli.

Ostrované by tomu rozuměli; a já bych jistě nepodnikal takovou cestu, kdybych se za svého dlouhého pobytu na ostrově nenakazil tamějším vnímáním světa. Na ostrově platila smysluplnost za něco nízkého a takřka neslušného, a ostrované znali mnoho odstínů slasti z nesmyslného. A tak zatímco jiní budují ze slov složité stavby smyslu, já se chci věnovat radostným dějinám, v nichž se labyrint ostrovního života bez řádu a bez centra nejprve proměňuje v ještě fantastičtější ruinu paměti, připomínající spícího Leviatana, a ta nakonec zarůstá džunglí řeči a mizí v ní. Přitom mě také, přiznávám, vede k psaní stesk a tichá naděje, že ze záhybů vět na mne možná znovu na chvíli zavanou vůně ostrova, kde jsem kdysi nechával odjíždět jednu loď za druhou; právě proto, že slova nás příliš neposlouchají a přicházejí k nám, nezvaná a matoucí, z neznámých krajin, může jejich světlo na okamžik ozářit ztracené poklady, ukryté před pamětí.

Když jsem se několika známým svěřil s úmyslem, že přece jen napíšu o ostrově, dostalo se mi různých rad. Jedni mi radili, abych nepodléhal předsudkům společnosti, ve které žiji, a osobní náklonnosti nebo nevraživosti a zaujímal vždy od látky chladný odstup. To není obtížný úkol, obyvatele ostrova jsem si ani nezamiloval, ani mi nebyli odporní (třebaže byly chvíle, kdy jsem je obdivoval, a chvíle, kdy jsem k nim cítil pohrdání a snad i nenávist); ostrované mi také nikdy neublížili, ale když jsem odjížděl, nikdo z nich necítil obzvláštní smutek. Nevím, jestli má lhostejnost – která je ostatně také plodem pobytu na ostrově – bude stačit k tomu, aby ustavila vědecký odstup etnologa, ale snad alespoň zaručí, že budu spravedlivý k lidem, mezi nimiž jsem po tři roky žil a s nimiž dosud rozmlouvám jejich řečí v nočních snech.

Obtížnější bude nezklamat naděje, jež někteří chovají, naděje, že vyprávění o ostrově bude poutavé. Život na ostrově se jistě hodně lišil od našeho života, ale těžko by se v jeho rysech nalezla nějaká barvitost či pitoresknost. Ostrov se nevyznačoval přírodními krásami ani cennými historickými památkami, nepyšnil se slavnými dějinami, cestovatel se tu nesetkával s pestrostí svátků a krojů, ani s ryzostí mravů a svéráznými charaktery obyvatel. Asi bychom život na ostrově mohli označit jako exotický, byla to však exotika spletitého ornamentu nebo orientální hudby, které v prvních okamžicích zaujmou nezvyklými tvary a zvuky, ale za chvíli začnou nudit, protože neposkytují žádný návod k překladu do jazyka našich tvarů a jazyka našich zvuků. Zklamu i ty, kteří rádi čtou o dobrodružných příhodách, jaké cestovatelé zažívají ve vzdálených zemích – na ostrově se už několik set let, od doby, kdy se na něm vylodili dobyvatelé z Evropy, nic nedělo. Bylo to jedno z nejbezpečnějších míst na světě, ale – pro ty, kdo nechápali zvláštní radosti ostrovanů – také nejnudnějších.

Někdy bývá zvykem popisovat cizí země s přiznaným nebo utajovaným záměrem předvést a kritizovat vady vlastní společnosti. Mohu čtenáře ubezpečit, že se v mé zprávě o ostrově s takovými špatnými literárními mravy nesetká. Jednak se mi nezdá, že by ostrovní život nějak přispěl k poznání našeho světa, a jednak opravdu necítím pokušení, abych setkání s jiným světem využil k něčemu tak nezajímavému, jako je společenská nebo morální kritika naší společnosti. (Právě jsem sice vyjádřil obavy, že líčení života na ostrově nepřinese čtenáři příliš vzrušení, myslím však, že poznání i toho nejnudnějšího cizího světa je stále ještě zajímavější než lekce morální filosofie.) A už vůbec čtenář nemusí mít strach, že mu bude pod záminkou líčení neznámého společenství lstivě předkládán nějaký společenský nebo mravní ideál. Kdybych nějaký takový ideál měl a chtěl jej sdělit druhým, jistě bych kvůli tomu nepopisoval cesty po vzdálených mořích. A kdybych se přece jen z nějakého důvodu rozhodl své vize přestrojit za cestopisné líčení, určitě bych nepsal cestopis pojednávající o tomto bezejmenném ostrově, jehož obyvatelé byli naštěstí k vyjadřování ideálů nepoužitelní; k jejich ctnostem patřilo, že bylo nemožné z nich učinit občany jakékoliv Utopie.

2. KAPITOLA
OSTROV

Ostrov má v průměru asi dvacet kilometrů a leží v Atlantském oceánu na obratníku Raka mezi Kapverdskými a Kanárskými ostrovy. Tvar ostrova jsem za svého pobytu jen uhadoval, na mapách vždy vypadal jen jako drobný kroužek; zdá se, že tato oblast světa nestojí žádnému nakladateli za to, aby vydal její pečlivou mapu. První podrobnější zobrazení ostrova – v měřítku 1:300 000 – jsem uviděl až po svém návratu, v útlé anglické brožurce z konce devatenáctého století, jež o tomto ostrově pojednávala (z nějakého důvodu jej v ní nazývali ostrovem svatého Jiří). Knížečku, z níž neustále padaly listy nebo kolem ní alespoň poletovaly papírové vločky, jsem objevil v jednom antikvariátu v mnichovské Schellingstrafte; šel jsem si s ní pak sednout do malé italské kavárny v nedaleké Türkenstraße; upíjel jsem sladké espresso a prohlížel si přitom mapu.

Ostrov na ní připomínal medúzu vlnící mnoha chapadélky, jež na mapě vytvořily mysy a skalní výčnělky, oddělené širokými oblými zátokami. Východní strana ostrova byla skoro celá vyšrafovaná s láskyplnou pečlivostí starých kartografů; šrafování, připomínající zmuchlanou tkaninu, věrně modelovalo svahy a rokle pohoří, u jehož nejvyššího vrcholu – obvykle se k němu tiskl bílý obláček – byla na mapě uvedena výška 3400 stop. Jak pohoří na východě prudce klesalo do moře, šrafování houstlo, až jeho tkanivo přeťala silná černá linka pobřeží. Ve středu ostrova zase šrafy náhle mizely v místech, kde se prostírala kamenitá náhorní planina, porostlá nízkými keříky. Kartograf na ní malým oválem zobrazil chladné jezero, které leží v její mělké prohlubni, ale tři horské potoky, jež pramení na svazích pohoří a jejichž vody jezero sbírá, mu asi připadaly příliš nicotné a jejich koryta, jež si v období dešťů proud tápavě hledá vždy znovu, příliš nejistá na to, aby je zaznamenal. Zato řeka, jež z jezera vytéká a na níž leží obě města ostrova, byla svědomitě zachycena se všemi záhyby, které vytváří zlenivělý tok, když se blíží k moři, a které na mapě vypadaly jako záchvěvy nejisté rytcovy ruky. Na západ od jezera se opět objevovalo šrafování, tentokrát řidší než na východě; to byly svahy, kterými náhorní planina klesá k přímořské rovině a které tvoří nejúrodnější část ostrova. Často jsem se tu procházel pod stromy, mezi jejichž šedavými kmeny bylo napjato tmavomodré plátno moře a jejichž temným listím prosvítaly žluté, červené a oranžové plody, ze kterých ostrované vyráběli své proslulé rosoly a pasty.

Toho, kdo nebyl na ostrově, by patrně zarazilo místo na mapě, kde se šrafování západní strany ostrova protíná s čárou řeky. Asi by nedokázal říci, co znamená; snad by jej napadlo, že se dívá na nezahlazenou stopu po nějakém náhlém kartografově záchvatu pomatenosti. Na tomto místě šrafování náhle houstne, linie řeky se třepí do stále tenčích vláken, jako by se řeka rozhodla zmizet, ale pak se jemné linie postupně zase spojují; a do této spleti šrafů a nitek je ještě vsazeno černé kolečko, jakým se na mapách označují města. Prostor, který tato změť čar znázorňovala, byl ještě podivnější než jeho zobrazení na mapě. Mírné a úrodné západní svahy tu přecházejí v skalnatý sráz, kterým se prodírá řeka vytékající z jezera; skalní výběžky ji přitom rozdělují do mnoha ramen. Na kamenitých ostrůvcích mezi těmito rameny postavili obyvatelé ostrova horní město, jakési téměř vertikální Benátky. Pod ním se vody řeky zase spojují do jednotného proudu, jenž pak už teče poklidně přímořskou rovinou – vroubí jej tu vysoké rákosové houští, kývající se ve větru, který na ostrově takřka nikdy neutichá –, protéká dolním městem a v jeho přístavu ústí do moře. Mé nohy si v mnichovské kavárně vzpomněly na horkou písčitou půdu přímořské roviny, do níž se bořily boty a kde pod podrážkami pořád praskala suchá trnitá stébla; a když jsem zvedl pohled od knížky, uviděl jsem na bílé zdi jako vybledlý film obrazy písku, který neustále zvedal vítr, jako by se nad zemí vlnily plavé závoje.

Jediná silnice ostrova spojuje dolní a horní město; v posledním úseku se mění v pouhou širší stezku, vytesanou do skály. Na přímořské rovině silnice sleduje tok řeky a v některých úsecích je obtížné ji najít pod pískem, který přes ni sune vítr. Protože ale na ostrově nejsou žádné automobily, nikomu to nevadí; technika ostrovanům nic neříká, nemají rádi hluk, rychlost a prudké pohyby. Kromě dvou rozbitých motorových člunů, které nechali námořníci na písku v přístavu, nalezne návštěvník na ostrově jediné svědectví o moderním světě: jednoho dne připlula k ostrovu loď vlekoucí za sebou kabel; od té doby stojí na kamenném molu v přístavu telefonní budka. Používají ji však jen námořníci z lodí; na ostrově jiné telefony nejsou a ostrované nemají žádné známé v cizině, kterým by telefonovali.

S výjimkou západních svahů, prostírajících se mezi přímořskou rovinou a náhorní plošinou, není ostrov příliš úrodný, ale jeho půda skrývá na mnoha místech hned pod povrchem vzácné barevné kameny. Těžba drahokamů a polodrahokamů a obchod s nimi je hlavním zaměstnáním ostrovanů, a v přístavu dolního města takřka vždy kotví nějaká loď s anglickou nebo americkou, italskou, španělskou či řeckou vlajkou, často také s pestrou vlajkou nějakého afrického státu. Ostrované získávají většinu věcí, které potřebují, výměnou za drahokamy; kromě toho se z ostrova vyvážejí kulinářské speciality a jemný papír, vyráběný z rákosí.

Peníze na ostrově neexistují. Tato skutečnost podnítila v šedesátých letech jednoho francouzského levicového spisovatele k napsání článku, v němž nadšeně líčil ostrovní společnost jako předobraz budoucího světa nezištného bratrství. To byl směšný omyl, filantropie a humanismus byly ostrovanům zcela vzdálené, obyvatelé ostrova neměli ve svém jazyce ani slova, která by tyto pojmy označovala. Naprostý nedostatek smyslu pro hromadění peněz byl úctyhodný a stále projasňoval činy ostrovanů, ale byl také spjat s nesnesitelnými rysy jejich povahy, které mě často rozčilovaly. Peníze jsou přece jen shrnující pamětí a předjímáním, v nichž se odpoutáváme od světa danosti, hromadění peněz je askesí, která zadržuje síly, aby později mohly vybudovat nové tvary a činy. Čas na ostrově neznal žádné takové přehrady, neznal odmlky a střádání sil, byl monotónním vířením mnoha slabých energií, jež se všechny ihned vybíjely v přítomných okamžicích. Dění se tu podobalo nekonečnému přeskupování barevných střípků v kaleidoskopu; tyto obrazce mi v některých chvílích připadaly fascinující a krásnější než všechno, co jsem kdy viděl v Evropě, ale v jiných chvílích zase povrchní, protivné a nudné.

Už jsem řekl, že obyvatelé ostrova jej nenazývali žádným jménem. Neměli rádi stálá jména a sami si svá jména často měnili, každý z nich měl za život desítky jmen. Ke zrození nového jména docházelo kupříkladu tak, že přijali zkomolenou výslovnost svého dosavadního jména, kterou někde zaslechli, nebo jméno, kterým je někdo oslovil omylem. Přitom chápali jméno jako něco, co vede jakýsi rozhovor s věcí, kterou pojmenovává. Jména prosakovala vlastnostmi věcí, ale také působila na věci a přetvářela je. V tomto rozhovoru jména i věci uzrávaly, měnily se a zanikaly. Někomu by se mohlo zdát divné, že ostrované, připisující jménům takovou moc, tak lehkomyslně přijímali za své jméno slova, jež zrodila náhoda. Ale obyvatelé ostrova věřili, že právě jména, jež vznikla jako omyl, přeřeknutí a přeslechnutí, při svém rozhovoru s věcí ji překvapují z nečekané strany, zaryjí se do jejího nechráněného boku, a tím z ní vymámí její nejzajímavější hlas.

Když ostrované přijali nějaké jméno, měnili obvykle své chování tak, aby novému jménu odpovídalo. Měli také období, kdy žili beze jména. Myslím, že i ostrov měl v minulosti různá jména a ještě mnoho jmen bude mít, ale pobýval jsem na ostrově zrovna v době, kdy jeho poslední jméno vyhaslo a nové se ještě nezrodilo. Ostrované minulá jména ostrova zapomněli, stejně jako zapomínali svá vlastní jména z dětství a mládí. Také já jsem měl na ostrově několik jmen a také já jsem je zapomněl, dnes si vzpomínám na jediné z nich, bylo to slovo, jež v jejich jazyce označovalo ptáka podobného pelikánovi, a dostal jsem je asi proto, že mé evropské jméno bylo tomuto slovu podobné. V době, kdy jsem se tak jmenoval, jsem v sobě začal objevovat vlastnosti tohoto ptáka; byl jsem už natolik prosáklý ostrovními zvyky, že jsem se přistihl, že začínám napodobovat jeho zvláštní chůzi a zabarvení hlasu. Vnutilo mi tyto rysy jméno, anebo už ve mně byly přítomné a nové jméno je jen objevilo a obnovilo? Ale ostatní o takových věcech nepřemýšleli, a tak jsem si s nimi nelámal hlavu ani já.

3. KAPITOLA
ŠUMY A SVĚTLA

V brožurce z mnichovského antikvariátu jsem se dočetl, že předkové dnešních ostrovanů postavili horní město do míst, kde řeka stéká po prudkém skalnatém svahu a třepí se do spleti mnoha pramenů, kvůli nedostatku vody, jenž na ostrově po velkou část roku vládne, a také kvůli obraně proti pirátům, kteří kdysi pravidelně plenili pobřeží. Myslím, že to mohly být skutečně důvody založení města, ale hlavní příčinou, proč ostrované v tomto obtížně přístupném a nevlídném místě bez vegetace zůstávají, je to, že mají rádi jemnou vodní hudbu, která život v horním městě v každém okamžiku doprovází, tak jako v ulicích a bytech dolního města je stále slyšet šumění moře. Ostrované nepili alkohol a neužívali drogy (s jednou výjimkou, o které se ještě zmíním), ale jejich láska k šelestům a tichým zvukům, které my obvykle ani nevnímáme, se trochu podobala drogové závislosti; vydrželi celý den naslouchat mořskému příboji anebo hlasu větru ve skulině zdi.

Horní město je vestavěno do vodopádu. Nepředstavujte si ale burácející masy vod, prudké proudy a divoké víry. Skalní útvary rozdělují proud, vytékající z jezera nad městem, do mnoha pramenů, které klikatě stékají po kamenitém svahu, padají ze skalních říms a cestou se pořád dál rozčleňují. V dolní části města se zase začnou splétat, až se na počátku přímořské roviny opět spojí do jediného toku; řeka tak v horním městě vytváří jakousi dvojitou deltu. Proud řeky není příliš silný ani v období dešťů a je na území horního města rozdělen do tolika slabých pramenů, že voda protékající městem jen šeptá, jejími hlasy jsou crčení, kapání, šelestění a bublání. Na počátku mého pobytu v horním městě mi všechny zvuky splývaly do nerozlišitelného šumu, ale jak jsem se v něm postupně učil rozeznávat jednotlivé hlasy – hlas vody stékající po kamenném svahu a po skalních schodech, hlasy vodních sloupků a vodních stěn, fontánek a osamělých kapek dopadajících na kámen a na vodní hladinu –, proměňovalo se monotónní šumění jakoby nějakým kouzlem v hudební skladbu, kterou hrál celý orchestr nejrůznějších nástrojů, v nekonečnou symfonii, jejíž věty se vyznačovaly jemnými rozdíly ve stylu, vyjadřovaly celou stupnici nálad a pocitů fantomatického skladatele, a dokonce se mi zdálo, že v nich slyším i různé filosofické myšlenky. Vodní skladba měla kolísavou úroveň, někdy přinášela nečekané akordy a originální postupy, jindy spíše opakovala už známé kombinace tónů, ale nikdy neupadala do banalit a sentimentality, kterými je prosyceno tolik slavných evropských skladeb. (Na ostrově jsem si někdy představoval inverzní svět, kde by se v koncertních sálech naslouchalo zvukům deště a šelestům větru, zatímco v korunách stromů, v říčních jezech a za zdmi továren by zvučely sonáty a symfonie; v tomto světě by patrně také vlhkost psala na omítkách souvislé texty, zatímco stránky knih by byly pokryty neurčitými skvrnami.)

Domy horního města jsou postaveny na skalnatých ostrůvcích mezi větvícími se proudy. Zadní části domů jsou přilepené ke skále; rameno řeky se nad střechou domu rozdvojuje, a jak obě nová ramena obtékají stavení, rozdělují se do dalších ramen, z nichž některá se vzdalují a setkávají se na své cestě s potůčky vyrostlými z jiných proudů, jiná se pod domem znovu splétají, a uzavírají tak kolem stavení vodní kruh. Někdy obyvatelé vpouštějí jedno z ramen řeky dovnitř domu, kde se dál třepí. Myslel jsem si zpočátku, že je to proto, aby proud někde ve skrytých prostorech domu vykonával nějakou práci, ale ostrované by zřejmě pokládali za potupu živlu, který uctívali, kdyby měli jeho tichou sílu využívat k nějakému výkonu, a tak se jen těšili z chladu vody a z jejích hlasů, nebo do ní kapali barvy a pozorovali pak měnící se a rozplývající písmo (ostrované někdy připomínali Japonce, ale lišili se od nich tím, že necítili vůbec žádnou potřebu vytvářet krásné předměty).

Obyvatelé mnoha domů vedli vodu po střeše tak, aby ve chvíli, kdy přepadala přes její okraj, vytvářela řadu sloupků, třpytivý vodní závěs, v jehož šňůrkách slunce probouzelo dokonalou iluzi jiskřících korálků, nebo souvislou vodní stěnu. (Možná se tímto prvkem ostrovní architektury inspiroval Frank Lloyd Wright ve svém nerealizovaném návrhu na dům v arizonské poušti, ve kterém také použil motiv vodní stěny.) Takovou vodní stěnou bylo samozřejmě snadné projít; tak mohl kdokoliv vniknout do domu, vetřelec by se jen trochu zmáčel. Ale na ostrově se neloupilo ani nevraždilo. Morálka a humanita sice ostrovanům nic neříkaly, ale také neznali egoismus, a byli příliš zasnění a leniví, než aby páchali zlo.

Měl jsem na ostrově přítelkyni, o které budu mluvit jako o Karael, protože to bylo jméno, které měla v době, kdy jsem ji poznal. Také ložnici v jejím domě oddělovala od vnějšího prostoru šumící vodní stěna. Když jsem v noci nemohl spát, díval jsem se, jak magicky září měsíčním světlem, a naslouchal jsem tichému crčení vody, dokud jsem zase neusnul. Anebo jsem z pokoje pozoroval vodní stěnu v době, kdy zapadalo slunce a kdy se zdálo, že je vytvořena ze zkapalněné rudé záře. Tyto noční a denní chvíle mi připadaly jako vrchol štěstí, zapomínal jsem na Evropu a na všechno, co jsem chtěl ještě udělat, na rozepsané povídky a články, na přátele a na země, které jsem chtěl navštívit, zapomínal jsem i na své neustálé výtky ostrovanům, že nedokáží nic jiného než se lenivě koupat ve snadném absolutnu, v blaženém moři, jež vytvářejí světla a šumy předtím, než upadnou do tvarů a slov, a říkal jsem si, proč bych měl chtít ještě něco jiného než toto čisté světlo, než tuto skvělou a neplodnou záři přítomnosti.

Někteří obyvatelé horního města rozváděli po domě vodu systémem úzkých koryt, táhnoucích se u stropu; voda přetékala přes jejich okraje, a vytvářela tak vodní stěny i uvnitř domu. Místnosti v takových domech byly od sebe odděleny jen těmito průsvitnými chladnými přepážkami; drážky v podlaze pak odváděly vodu z domu. Tyto napůl průhledné stěny pokojů sice vydechovaly ještě do horkých nocí osvěžující chlad, přesto však ve mně dlouho vyvolávaly nepříjemné pocity, protože tomu, kdo za nimi žil, pochopitelně nezaručovaly žádné soukromí; za vodní stěnou byly vidět deformované a chvějící se tvary věcí a těl v sousední místnosti. Zaráželo mě, že ostrovanům nedělá žádné potíže zabývat se za průhlednými stěnami těmi nejintimnějšími činnostmi i v okamžicích, kdy na druhé straně stěny byla místnost plná lidí.

Když jsem si na to stěžoval Karael, divila se, proč mi to vadí; říkala, že nás přece ve skutečnosti nikdo nevidí, lidé, kteří jsou za vodní stěnou, pozorují jen chvějící se tvary na jejím povrchu, které jsou nám sice trochu podobné, ale trochu podobné je nám leccos, kupříkladu někteří jiní lidé, nebo naše stíny, obrazy a fotografie, aniž bychom se s těmito věcmi ztotožňovali. Později jsem pochopil, že ostrované vnímají obrazy na vodních stěnách nebo odrazy v zrcadlech jinak než my, dívají se na ně jako na samostatné věci, jež sice nějak souvisejí s věcmi, které jsou za vodní stěnou nebo před zrcadlem, ale tento vztah se nijak zvlášť neliší od toho, jak spolu souvisejí všechny věci.

Ostrovanům stačila vlastní přítomnost věcí. Zdálo se jim, že nejvlastnější touhou tvarů a barev je vytvořit zářivý koberec a že se jim děje dost velká křivda už tím, že je náš pohled nutí stávat se součástí věci a lepí k nim všelijaké pochybné fantomatické vnitřky a neprokazatelné zadní strany; a jako nepřípustná hrubost a neslušnost jim připadalo ukládat ještě k tomu barvám a tvarům za úkol, aby zastupovaly nějaké jiné, vzdálené věci. Když mi po mém odjezdu Karael telefonovala z budky na molu, mám podezření, že neztotožňovala tak úplně hlas ve sluchátku, rozpáleném sluncem, s cizincem, kterého znala na ostrově.

Ostrované nepoutali obrazy a odrazy k věcem, propouštěli je, dopřávali jim samostatný život, a myslím, že vztahy mezi věcmi a obrazy chápali jako oboustranné, věřili, že tvary a gesta těl také povstávají z dění na zrcadlových plochách a hladinách vody, i když třeba ne v úplně stejné míře, v jaké tvary v zrcadlech napodobují skutečné věci. A tak věci a jejich obrazy, obrazy a jejich věci spolu na ostrově vedly podobný rozhovor jako věci a jména; a všiml jsem si, že nejen některá Karaelina gesta, některé neklidné hry jejích prstů měly patrně svůj počátek v chvění obrazů na vodní stěně, ale že se dokonce od doby, kdy si opatřila osmihranné zrcadlo ze zeleného skla, objevil v její snědé pleti olivový nádech (nechci řešit, jestli příčinou tohoto jevu byla skutečnost, že mě zrcadlo upozornilo na něco, co tu bylo už dřív, jestli se Karaelina barva pleti změnila v důsledku psychosomatického pochodu, nebo jestli existuje nějaká neznámá magie zrcadel).

Také já jsem se na ostrově po čase naučil nedělat příliš velký rozdíl mezi věcmi a obrazy, a napodobování obrazů věcmi mi připadalo jako celkem banální jev. Neschopnost bránit se moci obrazů už mi bohužel zůstala; když se kupříkladu vracím domů pozdě v noci, vidím v zrcadle v předsíni, že se má tvář podobá matnému odrazu ve skle prázdné noční tramvaje, a dokonce se mi zdá, že se v ní rýsují lehké náznaky temných fasád domů, které mým obličejem po celou dobu jízdy tramvají proudily; a do labyrintu křivých zrcadel na Petříně by mě nikdo nedostal.

4. KAPITOLA
LABYRINTY, ZRCADLA,
DRAHOKAMY

Vodní stěny měly ještě jeden účel: sloužily jako hodiny. Voda vtékající do domu se nejprve dostávala do nádržky, do níž byl ponořen válec skládající se ze čtyřiadvaceti vrstev. Každou z nich tvořila tuhá vonná esence a voda protékající nádržkou rozpustila každou hodinu jednu vrstvu; vodní stěny tak vždy vydechovaly vůni příslušné hodiny a obyvatelé horního města v každém okamžiku bdění věděli, jaký je čas. To bylo příjemné obzvláště v noci. Když jsem se uprostřed noci probudil, ucítil jsem vlhký vzduch prosycený kupříkladu vanilkovou vůní a řekl si: „Jsou teprve dvě hodiny, ještě mohu dlouho spát“, anebo jsem ucítil pomerančovou vůni a věděl jsem, že už bude brzy svítat. Ještě dnes se mi stává v mém pražském bytě, že se v noci probudím a větřím v polospánku, kolik je hodin, zaráží mě směs městských pachů, která do bytu proniká pootevřeným oknem, ptám se, jaká je to divná hodina, ale to už mě můj neklid probouzí nadobro a já se rozpomínám, kde jsem.

Jak bych byl rád, kdyby tyto řádky někoho přiměly, aby začal vonné hodiny vyrábět! Jsem přesvědčen, že by to nebylo tak obtížné. Je tolik lidí, kteří se probouzejí uprostřed tmy, které hned po probuzení zalehne beztvará hmota noci a začne je dusit, spáč nemůže dýchat, pořád na něm leží blátivá, nečleněná masa, a ani pohled na svítící ciferník hodinek jej nezachrání, protože černé tekuté bláto, které se mu cpe do plic, do uší a do mozku, odmítá mít s fosforeskujícími číslicemi cokoliv společného. Proti vůni, která by se rozlila do tmy a pronikla do všech jejích zálivů, by se noc nemohla bránit, musela by se tomuto přátelskému nepříteli a laskavému vítězi poddat, musela by přijmout členění, které vůně nabízí, podrobit se její rozpité, a přesto zcela exaktní aritmetice; tím by ztratila nad bdícím svou moc a propustila by jej do vytoužené říše spánku.

Voda, která vytékala z horského jezera, se tedy nad městem rozdělovala do několika ramen, jež se pak dále členila a třepila, až se proud na některých místech – na skalních plošinkách, v mechu nebo v hloubce domů – proměnil, než se opět začal shromažďovat, v jemnou vlásečnicovou síť. Často jsem pozoroval tato místa, kde se řeka téměř rozplývala v nicotě, tyto labyrinty drobných, takřka neviditelných, ztrácejících se vodních nitek, klikatících se, kapajících, prosakujících podložím, vracejících se, vzlínajících a vypařujících se, a připadalo mi neuvěřitelné, že se vodní tok, který se nahoře nad městem i dole na planině spořádaně pohyboval jedním směrem a který přes mělkost svého koryta přece jen v každé roční době zasluhoval, aby se o něm mluvilo jako o řece, na čas proměnil v toto zamotané tkanivo na prahu nicoty. Připadalo mi, že v těchto zmatených a mizících pohybech vyzradil svou skutečnou povahu, skryté tajemství své jednoty a svého klidu. Vlásečnicový labyrint byl srdcem dvojité delty prostupující městem, byl tajným srdcem celého toku řeky.

Pokoje v bytech obou měst byly takřka bez nábytku, ale obyvatelé horního města si oblíbili zrcadla; zrcadla tvořila velkou část nákladu lodí, jež přijížděly na ostrov. A tak u kamenných i vodních zdí v horním městě stála malá i velká, oválná, kulatá a obdélníková zrcadla, v nichž se odrážela spleť ramen dvojité delty, která sama připomínala zrcadlový odraz; a zrcadla tento labyrint znásobovala, vplétala do něho nová ramena, zdálo se, že některé proudy odtékají do nějakého temného moře, skrývajícího se v hloubce zrcadla, a že jiné zase vyvěrají ze snových pramenů v zrcadlech a teprve během své cesty pozvolna nabývají skutečnosti, a tak vodu ztrácející se v zrcadlech stále nahrazují proudy přitékající do skutečnosti ze světa odrazů.

V pokojích horního města bylo těžké nedívat se na svět pohledem ostrovanů, který příliš nerozlišoval mezi věcmi a obrazy. Srdce dvojité delty, mizící vlásečnicový labyrint, který byl sám na hranici nebytí, nebyl o mnoho skutečnější než jeho odrazy v zrcadle; zmatené pohyby pramínků nebyly jiného řádu než pohyby, jež se rodily z chvění zrcadel zavěšených v průvanu, voda vzlínající po závěsech jako by mířila do téhož fantastického vznášejícího se jezera, do jakého stoupaly z hlubin i imaginární obrácené vodopády, jež bylo vidět na vodorovných hladinách pod skutečnými stěnami padající vody, skleněná zrcadla odrážela vodní stěny, které samy vypadaly jako jen napůl zhmotnělé obrazy. Vyznat se v tom, co je skutečná voda a co její odraz v zrcadle, bylo obtížné, a kdo žil mezi zrcadly, ve světě, kde odrážené věci byly tak slabé a neskutečné a obrazy tak odpoutané od věcí, přestal po čase mezi obojím dělat příliš velký rozdíl.

Horní město bylo také hlavním střediskem těžby drahokamů. O proslulých drahokamech z ostrova jsem něco slyšel ještě předtím, než jsem vystoupil z lodi na jeho břeh. Dole v přístavu jsem byl svědkem obchodů mezi námořníky a ostrovany, v bytech horního města jsem viděl ornamenty složené z drobných barevných kamínků, které byly zasazeny do kamenných zdí, a chvějící se obrazce z drahokamů zavěšených na různě dlouhých nitkách do vodní stěny. Zaráželo mě, že jsem na ostrově neviděl nic, co by se podobalo dolu, nesetkal jsem se s žádnými stopami po kopání v zemi. Když jsem se seznámil s Karael, poprosil jsem ji, aby mi ukázala nějaké místo, kde se drahokamy těží. Seděli jsme tenkrát na terase jejího domu v horním městě, Karael mě vzala za ruku, a když jsme prošli vodní stěnou, zavedla mě do jednoho z pokojů v zadní části domu, která se opírala o skálu. Otevřela dveře ve zdi, které jsem předtím mnohokrát viděl a o kterých jsem si myslel, že vedou do nějaké komory nebo spíže, a když rozsvítila lampu, uviděl jsem těsnou vlhkou jeskyni.

Karael mi vysvětlila, že takové dveře ve zdi nebo dvířka v podlaze mají v každém domě v horním městě. Ostrované dobývali drahé kameny doma; neměli žádnou pravidelnou pracovní dobu, jen čas od času, obvykle několikrát denně, zašli do bytové sloje a oťukávali kameny kladívkem. Drahokamů už se dnes nenachází tolik jako kdysi, skála už pozvolna umlká, ale ostrovanům skrovný výtěžek stačil, a ještě mohli mnoho barevných kamenů použít k výzdobě svých příbytků. Nedá se říci, že by se příliš nadřeli, a práci jim ještě usnadňovalo to, že dobře rozuměli znamením kamene a dovedli z jeho rysů vyčíst, jaké drahokamy a v jaké vzdálenosti skála ukrývá. Řekl bych, že snadnost obživy vysvětlovala mnoho dobrých i špatných povahových rysů ostrovanů, jejich velkodušnost a noblesu i nezájem něco tvořit nebo o něčem hluboce a soustavně přemýšlet.

5. KAPITOLA
HORKÉ ZDI

Když jsem připlouval k ostrovu a díval se s paluby lodi na rovné široké ulice a rozlehlé paláce dolního města, nepochyboval jsem o tom, že to musí být hlavní město. Když jsem pak procházel těmito ulicemi a viděl, že jsou zaváté pískem, že vnitřky paláců jsou prázdné, v patiích roste křoví a šlahouny popínavých rostlin se plazí po fasádách, myslel jsem si zase, že jsem se octl v mrtvém městě bez lidí. Později jsem se dozvěděl, že dolní město je skutečně sídelním městem krále, a tedy metropolí ostrova, tato výsada však v důsledku nezvyklého politického zřízení činila život města spíše ještě snovějším a jeho ulice ještě pustšími, přítomnost krále, této ztrácející se postavy, prohlubovala prázdnotu dolního města. Poznal jsem také, že město není zcela neobydlené, jak se mi při první návštěvě zdálo, žilo se tu však jen v několika domech, roztroušených po městě, a obyvatelé tu pobývali jen dočasně, kvůli obchodu, kvůli blízkosti moře nebo potřebě samoty.

Nikdo neměl v dolním městě stálé sídlo – v každé době tu byly skoro všechny domy prázdné a stačilo si některý vybrat a usadit se v něm. Kdyby se tu kdokoliv chtěl v nějakém obydlí usídlit nastálo, nikdo by mu v tom nebránil, ale myslím, že to žádného ostrovana nenapadlo, dokonce se při svých pobytech v dolním městě málokdy vraceli do stejných domů. Také já jsem žil předtím, než jsem se seznámil s Karael, nejprve v prázdném domě na rozlehlém čtvercovém náměstí, v jehož středu se tyčil jezdecký pomník – seděl jsem celé dny u okna a díval se, jak se po horké dlažbě sune stín kamenného jezdce jako rafije velkých slunečních hodin –, pak se mi na jedné z procházek zalíbil dům na samém okraji města, s okny vedoucími na písečnou pláň, a hned jsem se do něj přestěhoval. A ještě poté co jsem bydlel v domě své přítelkyně, jsem se na dlouhá období do dolního města vracel; tak to dělali všichni ostrované, svazky mezi mužem a ženou nebyly na ostrově příliš pevné a bylo běžné, že jeden z partnerů se na dlouhou dobu ztrácel v dolním městě a zase se vracel.

Jednotvárnost a šířka ulic vyvolávala dojem, že je dolní město velmi rozlehlé, ale ve skutečnosti bylo možné se dostat z jednoho konce na druhý za čtvrt hodiny. Město bylo postaveno na pravidelném šachovnicovém půdorysu; návštěvník procházel dlouhými, rovnými třídami, na nichž nikoho nepotkával, ze spár dlažby vyrůstala pichlavá stébla, jaká rostla všude na přímořské rovině, na každém rohu se mu otevřel pohled na monotónní perspektivu dalších prázdných a rovných tříd, přerušovaných v pravidelných intervalech ústími příčných ulic, ponořených do stínu. Zdálo se mu, že rovné linie spěchají do dálky, jako by jej chtěly co nejrychleji dovést k nějakému důležitému cíli, ale na konci všech ulic viděl jen vlny bledého písku nebo skalní stěnu. Míjel kolonády, vyschlé fontány, jejichž kovové mísy zarostly trnitými stonky, oprýskané fasády domů a paláců se žlutou travou a keříky vyrůstajícími na drolících se římsách. Procházel podél horkých zdí, podél řad vysokých oken beze skel, jimiž na něj vanuly příjemné pachy prázdných pokojů prohřátých sluncem. Do města pronikl z planiny pás vysokého rákosí, vroubící břehy řeky; když se návštěvník odhodlal vstoupit do této husté vlhké džungle, s překvapením v ní po chvíli objevil zarostlé sochy sfing a mohutných ležících lvů, pokryté povlakem z písčité hlíny a shnilých listů, široká schodiště, sestupující k řece, velké kovové kruhy zasazené do žulových desek.

Dolní město nepostavili předci ostrovanů, vybudovali je na místě přístavní vesnice dobyvatelé, kteří se na ostrově před mnoha lety vylodili. Připadalo mi, že ve výzdobě fasád, v architektonických článcích, obrušovaných po staletí písečným větrem, nacházím proměněné prvky benátské architektury, pokřivené rysy římského a španělského baroku. Z těchto stop jsem si sestavoval příběh města, přemýšlel jsem, jací asi byli lidé, kteří se kdysi vylodili u břehů ostrova a kteří tyto domy a paláce postavili, a viděl jsem mořské vojáky se špinavými krajkovými límci, kteří se plavili po mořích napůl jako piráti, napůl ve službách svého krále, představoval jsem si postavy, z nichž každá byla současně cestovatelem, lupičem, technikem, vynálezcem a geografem, zdálo se mi, že leckdo z nich pochytil v pařížských nebo londýnských salonech něco z nové filosofie.

Stýskalo se jim po vlasti, ale už by v ní nedokázali žít, zvykli si na nedozírnou mořskou hladinu, na horko, které rozpouští myšlenky jako alkohol, na lákavá pobřeží, která se rozvírají před přídí jako zázračné květy. Objevovali nové země a loupili pro slávu krále, kterého bylo snadné uctívat, protože byl daleko, ale nedokázali by už být něčími poddanými a poslouchat zákony. Když přistáli u břehů tohoto ostrova, jehož mírní obyvatelé neměli sílu se bránit, když jim před očima po celé dny ve žhavém slunci jiskřily barevné drahokamy a když ženy, které potkávali, byly krásné a povolné, usmysleli si, že na ostrově zakotví nadobro a vybudují tu své království, nový domov, který patrně nazvali jménem své země nebo svého krále.

Pozoroval jsem přehnaně zkroucené voluty zavíjející se do sebe, přebujelá houští kamenných akantů na hlavicích sloupů a bizarně zohýbané boltce a zdálo se mi, že tyto památky stále ještě prozrazují, že se stavby rodily ze stesku po vlasti, že však stavitelé po letech bloudění po mořích zapomněli na řád a míry domova. Dech jihu snově protáhl a zohýbal tvary do přízračného a neradostného tropického rokoka. Zdi paláců dodnes vydechují pýchu, stesk, zlo, snění a bolest. Vnitřní zahrady paláců s arkádovými ochozy, které jsou teď zarostlé rákosím, prozrazovaly, jak cizinci nenáviděli tuto zemi, v níž se stali pány, a jak se snažili se svými vzpomínkami skrýt ve vnitřcích domů.

Široké rovné třídy a pravoúhlé křižovatky měly být výrazem triumfu řádu, Evropané chtěli, aby obyvatelé horního města, kterému se vysmívali jako divošskému labyrintu, užasli při pohledu na pravidelnou šachovnicovou síť města, jež leželo dole na pláni pod jejich skalními doupaty, chtěli, aby domorodci cítili pokoru, kdykoliv budou procházet těmito velkolepými ulicemi. Ale sama geometrie a symetrie v oslepujícím žhavém slunci nabývaly halucinativní povahy a přispívaly ke snovému vzhledu města neméně než klamné ráje vnitřních zahrad a rozbujelé ornamenty na fasádách, které se za zády svých tvůrců zrádně přátelily s tvary domorodých skal a stromů.

Ostrované se proti vetřelcům nebránili. Jejich mírnost mě po celou dobu mého pobytu na ostrově mátla, jednou se projevovala jako takřka heroický klid v okamžicích ohrožení majetku a života, jindy jako otupělá lenost a nedostatek odvahy, i když ostrované ve skutečnosti zbabělí nebyli: jejich poklady, zasazené do přítomnosti, jim nikdo nemohl vzít a oni to věděli; nebylo tedy čeho se bát, šumy, kterým naslouchali, a změti tvarů, jejichž písmo četli, nacházeli všude, myslím, že i smrt si představovali jako jakýsi šum, a proto z ní necítili strach. Přesto jsem z jejich povolnosti neměl dobrý pocit. Je ale třeba mít na paměti, že nakonec nad dobyvateli zvítězili, a myslím, že o svém budoucím skvělém vítězství věděli od samého počátku. Jejich poddajnost tak byla součástí velmi úspěšné strategie; nevím ale, jestli se tím jejich postoj stává snesitelnějším a více hodným úcty.

Když jsem lépe poznal povahu ostrovanů, dokázal jsem si představit, jak vypadala tato skrytá válka, která byla zřejmě tak nenápadná, že dobyvatelé dlouho vůbec neměli tušení, že se nějaký boj vede – a že je v něm už od počátku rozhodnuto o jejich neslavné prohře. Vidím cizince, kteří ostrovanům blahosklonně líčí příběhy a dogmata svého náboženství, vyprávějí o posledních vědeckých novinkách z Evropy, mluví o přírodních vědách, o zákonech mechaniky a o nové nauce o jasných a zřetelných ideách, předvádějí jim své stavební a válečné stroje. Představuji si, jak jim ostrované naslouchají, jak po nich opakují jejich pojmy a teorie, jak odříkávají jejich modlitby. Cizinci cítí, že se s jejich myšlenkami a jejich vírou něco děje, že se podivně proměňují, ale nemohou postihnout, v čem tato proměna vlastně spočívá, vždyť obyvatelé ostrova jen doslova opakují jejich věty, a tak se Evropané nemohou bránit, nevidí žádné místo, na které by mohli udeřit, nevědí, co by měli zakázat a vyhladit, o čem by měli polemizovat a co vyvracet. Domorodci dokonce neměli ani žádného boha, kterého by bylo třeba jim vzít. A ostrované po nich vše opakují, pořád mluví, Evropané se před nimi zavírají do svých patií s fontánami, ale zdá se jim, že i přes silné zdi k nim doléhají jako bzučení hmyzu hlasy domorodců, opakující jejich vlastní slova.

Když ostrované opakovali teorie Evropanů, nezměnilo se v nich jediné slovo, jediný pojem, nechyběl žádný článek důkazu, nebyla porušena pravidla logiky. Cizincům ale připadá, že v tomto opakování se sama logika, kterou dosud používali, vyjevuje jako snová hra a logické konstrukce jako labyrintické stavby. Metodický postup nebyl v ničem narušen, ale proměnil se v magický rituál. Stále platilo, že je-li člověk smrtelný a Sókratés je člověk, je Sókratés smrtelný, ale najednou se zdálo, že mechanismus, který přenáší do závěru prostřednictvím středního členu predikát z horní premisy, je uváděn do chodu neznámou silou, které si dobyvatelé z Evropy dříve nikdy nevšimli; teď jim připadalo, že vidí, jak se za figurami úsudků rýsují zcela jiné mechanismy, které by tato síla poháněla se stejnou ochotou a vytrvalostí, zdálo se jim, že zahlédli obrysy fantastických sylogismů, v jejichž soudech vystupovaly namísto Sókrata páchnoucí šupinaté nestvůry a v jejichž závěru se vynořovaly záblesky jedovatých světel a zastřené výkřiky, které podivným způsobem, jemuž se však nedalo odporovat, vyplývaly z barev hlásek a z rytmu premis. Bylo by zlé, kdyby tato proměna byla jen nemocí, která logiku postihla v tropech, ale Evropané cítí se stále rostoucí úzkostí, že ve skutečnosti se děje něco ještě horšího; dostali se do pasti, na tomto zakletém místě, odkud už nemohou nikam utéci, logika sňala masku a odhalila s ironickým šklebem svou pravou povahu, kterou dosud skrývala.

6. KAPITOLA
TAJNÁ VÁLKA

Evropané teď také litovali marnivosti, s jakou se domorodcům chlubili svými stroji. Ostrované točili klikami přístrojů a strojů, které přivezli cizinci, všechny součástky se pohybovaly v určených drahách, a přece vše bylo jinak. Stroj vykonával činnost, pro kterou byl sestrojen, něco zvedal, zatloukal, vymršťoval, drtil nebo něčím otáčel, ale tato činnost najednou nebyla důležitější než všechny ostatní pohyby stroje, které ji umožňovaly, a tyto pohyby zase nebyly významnější než množství drobných bezúčelných pohybů, které se k nim družily – viklání, klepání a drnčení dílů, různá chvění, pro něž nebylo jména (a Evropané to náhle cítili jako nedostatečnost svého jazyka). Účelné pohyby najednou nebylo možné od těchto pohybů ani oddělit, a jednotný děj, do něhož se všechny pohyby stroje slily, zase nebyl důležitější – a nebyl ani jiného druhu – než pohyby a děje v okolí přístroje, než pohyb větve kývající se ve větru, než šelestivé přelévání písku. Všechny tyto pohyby se staly součástmi jakéhosi kosmického baletu, na němž se podílely stejnou měrou, v němž byly všechny stejně významné, stejně nesmyslné a stejně nadané znepokojivou a uhrančivou teatrálností.

Evropané z toho dostávali těžké migrény, které je zaháněly do přítmí pokojů a vnitřních dvorů. Začínali si s úzkostí uvědomovat, že se sami začínají dívat na svět očima ostrovanů. Cítili nevolnost ze světa, který se jim začínal zjevovat, ze světa, kde se všechny zvuky změnily ve snovou hudbu a všechny pohyby v monotónní, nesrozumitelný a depresivní balet. Zažívali tak na ostrově mnoho strašidelných zkušeností, ale patrně se nejvíce ze všeho děsili toho, že tomuto nevídanému světu v hlubině svého vědomí rozumějí a že se jim líbí. Uchýlili se k nejzazším jistotám matematiky a víry, ale tím ve skutečnosti jen urychlili katastrofu, protože k těmto domnělým pevnostem přilákali pozornost démonů, kteří požírali jejich svět, a ti se s chutí pustili do nové potravy. Když padla matematika a víra, sesunul se tiše zbytek světa.

Evropané se ještě přidržovali matematiky, ale už vnímali matematické rovnice a výpočty jen jako bizarní dramata, jako stopy po působení téže slepé síly, která rozvíjela logické dedukce a která protékala stroji, síly nutící k neustálému monotónnímu rozdělování a spojování. Násobení v nich vyvolávalo nevolnost, protože je nyní vnímali jako jakési chorobné bobtnání, jako bujení, jež je dřívější než jakýkoliv smysl a řád, růst, k němuž dochází prostřednictvím tupého opakování stejných počtů a jejich odevzdaného srůstání v celek, děsili se dělení, protože v něm viděli rozpad, který byl o to hrůznější, že se celky nepřirozeně rozkládaly na stejně velké části. Sčítání bylo ještě horší, protože znamenalo postupující zánik v nových jednotách, směřující k zničení všech vydělených tvarů a k nastolení Jednoho, které je ničím, k vítězství monstra Celku; a odčítání bylo vůbec nejsmutnější, viděli v něm odpadání ochablých kusů, jakousi aritmetickou lepru, drolení proměňující tvary v prach a vedoucí jinou cestou k nicotě. Počítali, protože se chtěli zachránit v prostoru exaktnosti, a přitom si s hrůzou uvědomovali, že vnímají matematické úkony jako pohyby jakéhosi nestvůrného těla, a namísto toho, aby mysleli na výsledek výpočtu, přemýšleli Evropané o choreografii tohoto odporného tance, který se podobal tomu, který tančily zrádné stroje.

Když je zradila matematika, obraceli se v modlitbách ke svým světcům, ale teď se jim zase zdálo, že hlásky modliteb jsou vytvořeny z jakési temné materie, kterou nestvořil jejich bůh a která s ním má tak málo společného, že mu ani neklade odpor, je jí lhostejný, jen si v jeho slovech šumí svou pradávnou melodii, jež zněla v prázdnu před slovem, jež tiše bzučela v prvním slově a v níž se významy slov dodnes rozplývají. A tváře svatých na obrazech se ztrácely v labyrintech záhybů draperií, stávaly se samy jen záhyby v jakési látce, vlnící se v kosmickém větru, jako ve snu se řasící a zase roztahující, nořily se do pavučinového síťoví jemných prasklin, které je pohlcovalo a stravovalo a ze kterého se vynořovala tvář jakéhosi neznámého boha nebo ďábla.

Ostrované měli rádi nezachytitelné tvary mořských vln a listí pohybujícího se ve větru, ale geometrie města, které na jejich ostrově postavili cizinci, jim nedělala žádné potíže, přímé linie a pravé úhly jim připadaly jako rozepjaté touž silou, jaká kreslí a zase smazává bílé obrazce pěny na hladině a jaká probouzí v korunách stromů stříbřitý příboj. Tato síla vytvářela všechny tvary a všechny tvary ji vydechovaly; byla to táž síla, ať si hrála s prchavými křivkami dýmu, nebo ať rozpínala přímku a lámala rovnou linii do pravého úhlu. Pohled ostrovanů proměňoval perspektivu přímek dolního města v snovou pavučinu, jejíž linie zvučely jako tenké struny tichou hudbou prázdného, nikam nesměřujícího, otupělého či osvobozeného času. Tak město, které už v době, kdy vznikalo, prosáklo snem, nyní ztrácelo poslední zbytky skutečnosti, proměňovalo se v sen ve snu. Stalo se pro cizince trýznivým labyrintem horkých zdí, z něhož nebylo úniku, zatímco domorodci se v dolním městě zabydlovali, procházeli se po jeho náměstích, vysedávali ve stínu vysokých kolonád a na honosných žulových nábřežích se sochami sfing a lvů.

Domorodé ženy se podvolovaly cizincům, ale ti přejímali jejich zvyky a gesta a jejich děti mluvily lépe domorodou řečí. Zdá se, že už ve třetí generaci dobyvatelé splynuli s domorodci, zapomněli svůj jazyk, opustili své knihy, své stroje a svého boha a naslouchali šumění moře a šelestu písku, anebo pozorovali za horkého odpoledne stín sunoucí se po zdi. Zbyly po nich některé rysy ve tvářích ostrovanů jako písmena zapomenuté abecedy, z nichž už vyprchal smysl. Z jejich jazyka zůstalo několik slovních kořenů, které řeč domorodců vstřebala a použila je ke svým hrám, posloužila si vznešenými metafyzickými pojmy tak, že z nich nadělala předpony a koncovky. A tvary přístrojů, které dobyvatelé přivezli na ostrov, je dodnes možné zahlédnout v ornamentech na fasádách – zjednodušené, pokřivené, donekonečna se opakující. Tak dobyvatelé zmizeli; zůstalo po nich dolní město, jejich sen o domově a tíživý labyrint, město, které od řeky zarůstá rákosím a které zasypává písek.

Myslím, že tento pád v myslích cizinců po letech trýzně, stesku a úzkosti vyvolal neočekávaný, silný pocit štěstí a že jej v poslední fázi sami urychlili. S údivem a radostí začali chápat, že labyrint, který si sami postavili a který je pevně držel, je přece jen jejich domovem, po kterém toužili na moři, je více jejich vlastí než vzdálená města v Evropě, jejichž řád se rozplynul v dechu tropů a nebylo už možné jej obnovit. Byl to pohled domorodců, který z města vzpomínek, jež tu kdysi cizinci budovali, vytvořil jiné město, město-labyrint, v němž, jak se najednou ukázalo, se dalo žít a nechat se prostoupit klidným štěstím, Ithaku a zároveň ostrov Lotofágů. Ale na zrodu tohoto města se podílel už i jejich vlastní pohled, jejich gesta a cesty po městě, neboť už se sami dívali na svět očima domorodců, pro něž byly všechny tvary stejně důležité, a jejich nohy tkaly v geometrii města spletitou mandalu marnosti, jeho nový půdorys. Pochopili, že sílu, která se ozývala v pohybech strojů i v matematických a logických postupech, je možné přijmout a slastně se v ní koupat, že kosmický balet, jehož se děsili, je možné sledovat jako nepřetržité úchvatné představení. Myslím na to, jak seděli v patiu svých paláců a pozorovali, naplněni rostoucím štěstím, jak zarůstá plevelem a křovím z navátých semen, jak do bytů sahá jemnými závějemi poušť. Asi nezapomněli na Evropu, ale města na severu se proměnila v šťastný sen přítomné chvíle, který se vznášel mezi horkými zdmi a který patřil k tomuto prostoru stejně jako hučení moře; začínal zlatý věk skvrn, šelestů a bezcílných cest.

Rozuměl jsem jim, neboť i já jsem na ostrově okusil lotos šumícího chaosu; a snad to nebyl ani chaos, ale cosi, co je ještě za chaosem, prostor klidného víření sil, z něhož vyvstávají tvary, obrazy a řády a zase se do něho bez lítosti a vzpomínek ponořují. Skoro denně jsem říkal Karael, jak mě dráždí netečnost a lenost ostrovanů, a přece jsem nechával odjíždět jednu loď za druhou, až do okamžiku, kdy jsem si uvědomil, že má proměna postoupila tak daleko, že za několik týdnů nebo dnů už nebudu moci ostrov opustit vůbec. A tak jsem se vrátil, ale pobyt na ostrově už mě navždy poznamenal, cítím, že je ostrov ve mně stále přítomný jako nevyléčitelná nemoc, kterou si cestovatel přináší z tropů ve své krvi, jako ztlumená horečka, jež tiše poznamenává každé gesto a každý pohled, a vím, že už navždy se budou všechny tvary ztrácet v odpudivém a slastném síťoví zmatených, zašmodrchaných linií, navždy budou slova jen o něco vyššími vlnami na nekonečné, nepřetržité hladině šelestů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlatý věk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.