Převratné doby

(Povídky a texty z časů totáče)

© Vladimír Sattran, 2013

Ilustrace © Vladimír Svoboda, 2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

První vydání, 2013

Převod do elektronické podoby Petr Řepík

Vydalo nakladatelství KOPP,

Šumavská 3, 370 01 České Budějovice,

tel.: 386 460 474,

e-mail: knihy@kopp.cz;

Internet: www.kopp.cz

ISBN 978-80-7232-444-6 ePub

ISBN 978-80-7232-446-0 mobi

Stará stezka

Zdeněk Lebeda, zvaný Pařez, ležel v trávě nad úvozovou cestou a vypadal, jako by na nic nemyslel. Pařez byl málomluvný, jeho světem nebyl plácek žvanilů, podvečerní klepadlo nebo lávka klepen nad dědinou. Mlčel při práci i u stolu s pivem. Při práci byl nucen samotařit a naučil se mlčet, nebo protože rád mlčel, nalezl si tomu odpovídající práci. Žil tak jednoduše, že mi často připadal jako stroj, který nepotřebuje šetrné zacházení, ale jen mechanický impulz zvenčí, rozhodující o jeho pohybu. Posouval se časem se sveřepým, těžko pochopitelným klidem.

Teď ležel nad Starou stezkou, jak jsme kdysi nazvali rozchlípenou pěšinu, přecházející místy v hluboký, zdivočelý úvoz s rozkošnými koberci vřesu a borůvčí na jeho převislých březích. Cesta končila v husté kleči na mírně zvlněném rašeliništi Huthung, kde stála hájovna se záclonkovými okny jako drobná pohádková neskutečnost. Stavení bylo před lety obýváno lesníky a Pařez obsadil jednu volnou místnost v padesátých létech, kdy tady prospektoři hledali rudy, barytové a fluoritové žíly. Vyšlapali si drobný chodník ke studánce kryté dřevěnou stříškou. Byl to modravě čistý vývěr puklinové vody na pokraji hnědě tlejícího vrchoviště. Voda stoupala ze studených skalin a byla podivuhodně svěží. Tady Pařez poustevničil v padesátém třetím roce, chodil a hledal rudní indicie.

Před osmi lety byl sakramentsky mladší. Věčné putování po horách, mokvající šachtice, jízdy motorkou v deštích, postele na spadnutí, studené hospody s náhodným jídlem, ohně u kutacích rýh daly zabrat kůži, žaludku i mozku. Když tu dnes ležel nad krásnou Starou stezkou, zdálo se, že všechno jej míjí jako vzduch. Nadechneš se, vydechneš, rozevřou se drobné sklípky, okysličí se krev, pak znovu, tisíckrát a tisíckrát znovu. Když se protáhl, vždycky v něm něco zapraskalo. Stále častěji myslel v hrubých živočišných pojmech. Léta tvrdého života se vršila.

Ale tenkrát v hájovně u Staré stezky teprve začínal bojovat. Jeho obličej, jak jsem jej znal z té doby, byl dosud bez červených a fialových žilek na lícních kostech a bez chumáčů vrásek kolem očí. V třiapadesátém roce měl známost s kuchařkou ze statku v Grünwaldu, s kterou rád chodíval oldřišskými pláněmi. Večer táhl náhorní rovinou chladný vítr a býval nepříjemně vlezlý. Na konci ovesných polí byly nehluboké jámy opuštěné pískovny s jezírkem jako dlaň. Tam se někdy s mladou ženou z Grünwaldu milovali. Stará stezka byla místy obklopena hvozdíky, světlíky a vítody, které dohromady tvořily koberce plné barev. Bylo to všechno obludně krásné. Pařez si pomalým způsobem uvědomil rozkoš hmatatelného snění. Děvče z Grünwaldu bylo soškou, kterou si uplácal z hlíny své samoty. Rozhodl se, že si ji vezme. Hájovna se dusila vzlyky jejich primitivního štěstí.

„A tak mi všichni slibte, že přijdete na veselku“, volal uprostřed dveří a výčepní z moldavské hospody mávl jen otráveně rukou: „No jo, tak už syp, ženichu“. Ještě se třikrát poplácal s dědky u prvního stolu a vyšel do světlého večera, lemovaného fialovou hradbou lesa. Ruce si strčil do kapes, hvízdal si (tak zřídka v životě si hvízdal!) a s úsměvem proplouval lesní cestou, která se svažovala k údolí. U potoka narazil na odbočku k Staré stezce, zadýchal se při ostrém výstupu a brzy vyšel z lesa. Obzor byl ještě pomněnkově modrý s růžovými stíny. Pařez byl ve vzácně povznešené náladě. Cítil se vnitřně silný, nasycený životadárnými šťávami. Hýkal blahem a holou dlaní začal bít do drsné kůry krajního smrku. Oči se zúžily při dopadu paprsků vodorovně učesaných podle čáry obzoru. Pařez se doslova rozběhl kouzelně ozářenou Starou stezkou.

Deset piv a rumy však nesnesly takový spěch. Musel si sednout, zatočila se mu hlava. Klátil nohama sedě na kraji metrového úvozu a patami odkopával zvětralinu s drobnými kamínky. Bylo mu špatně. Snad proto se snažil podvědomě odpoutat mysl od neposlušné tělesné schránky a sledoval padající drolinu. Oči vycvičené prospektořině se zaostřily na narůžovělé oblázky s lesklými ploškami. Naklonil se, v žaludku mu nepříjemně zakloktalo. Raději pomalu slezl do úvozu a na bobku, hekaje, nabíral do dlaně drobné střípky barytu s vrostlými modrozelenými krystaly fluoritu. Hledačská vášeň a kořist před očima jej poháněla, prolezl na kolenou pět metrů a všude nacházel kousky fluoritu a barytu.

„Žíla jako hrom“, opakoval Pařez automaticky, „hrome!“ Co naplat, zešeřilo se a nebylo už možné rozeznat barvy. Pařez vítězně, vrávoravě vstal a rozhlédl se. To místo snadno najde v zákrutu Staré stezky. Hrdlo se mu svíralo kyselým říháním. A přesto si Pařez zpíval. Šel pak ještě aspoň hodinu k hájovně, dlouho hledal klíč, nakonec kopnutím urazil petlici, potmě upil z bandasky hlt vody a převalil se na postel.

A tak v třiapadesátém roce nastaly pro Pařeza vzrušené, velké dny. Hlubokými rýhami poničili louky kolem Staré stezky. Šachticemi nahlédli pod drn a žíla vytrvale pokračovala do hloubky. Nakonec se začala razit štola a na vrchu byla postavena vrtná věž, aby se přesvědčili, co bude v ještě větší hloubce. Bylo to veselé léto, plné nových objevů a optimismu. Pařez dostával prémie, pěkné sumičky, které stačily pro něj i pro dívku z grünwaldského statku. Potom se oženil a přestěhoval se z hájovny na Grünwald. Lebedovi šéfové si nález pochvalovali, výpočty zásob klaply. Padlo i vyznamenání za vynikající práci. Jak bylo zvykem, podnik dostal putovní prapor nejlepších pracovníků. Část všech těch úspěchů měla na svědomí Pařezova opice. Ale Pařez by jednou stejně tu žílu vyšpehoval…

Co dal Pařezovi nález fluoritové žíly? Po osmi letech leží opět nad Starou stezkou. Je to loučení s moldavskou Muldou, s rozvalinami Grünwaldu, s celým vítězným tažením za rudním bohatstvím tohoto krušnohorského koutu. Těžba se rychle zakousla do žilných bloků, během šesti let se všechny lepší části vytěžily až po úroveň dolní štoly. Začalo umírání. Jepičí život většiny rudních žil v Krušných horách! Ani tahle žíla nepřežila průměrný věk svých příbuzných.

V těch časech zářných zítřků socialismu se nešetřilo vyznamenáními. Věnčí chudé police terénních pracovišť. Pařezové nalézají, pracují a mlčí. Teď Zdeněk Lebeda vypadá, jako by ani nepoznával známé obrysy lesů, v ústech přehazuje dlouhé stéblo trávy, je unaven. V brašně má poznámky k likvidaci štoly. Naposled prošel hlavním překopem a doplnil geologickou dokumentaci. Už pět let se toulá jinde, zatímco těžba ovládla pole. V té době prošel střední Krušné hory a pobyl na Měděnci, zapadl přes zimu sněhem na Zlatém Kopci, navrhoval vrty na Hoře sv. Šebestiána, prolézal staré vyzmáhané štoly u Hamrů, u Klínů, ve vejprtském polesí a kdoví, kde ještě. Je mu hořko. Z Grünwaldu nezůstala ani stodola, všechno se rozpadlo a vojáci zbytek zplanýrovali buldozery. Je to tak lépe, říká něco uvnitř Pařezova srdce. Žena z Grünwaldu jej dávno opustila, asi dva roky po svatbě, snad trochu i jeho vinou. Ale měla s ním dítě a přesto odešla. Pařez platí na kluka pravidelně. Málokdy jej však vidí. Přijede někdy do Mostu na motorce, tam je žák první třídy a říká „Jsem Zdeněk Lebeda“. Jeho druhý táta je nějaký Šperkl. To Lebeda zní lépe. Pařez se dívá na krušnohorské nebe: je pokryto světlými, ojedinělými mraky, které beztrestně přeplouvají státní hranice.

Zase konec jednoho díla, myslí si, tentokrát s dojetím, i když se stále pohybuje na povely zvenčí. Do prdele, ozdobí to přemýšlení bezslovesnou větou. Rýhy kolem Staré stezky se už téměř ztrácejí v trsech ovsíku, pýru a ostatních kosmatých travin.

Soumrak

Znám mnoho podivných soumraků, sty způsoby začínají a končí, přestává a vrší se šírání, ale z těch mnoha způsobů vyberu jeden, který mi často leží na mysli.

Jel jsem z Chomutova do Kovářské starým autobusem, který jezdíval před několika lety ještě na podobných zastrčených tratích. Bylo to na podzim, napadl dokonce již první sníh, zůstaly z něj tu a tam jenom malé polštáře našedlé barvy. Za světla, toho těžkého, mlhavého světla, které se dere z rosné krupice, vypadal obnošeně a dědkovsky. Dvířka se kymácela v zrezivělých pantech, na každé zastávce se z něj vypotácelo vždy několik lidí, potom zasténal motor a usedli noví příchozí. V tom autobuse jsem projížděl zamženým, chudým krušnohorským krajem a prožíval hodinu legendárního soumraku. Nemyslete si, že rozlohu, dálky, obzor nelze měřit zastávkami v několika vesnicích. Někdy, za nepochopitelně tíživých a krásných večerních nálad, znamenají malé osady s několika chalupami celý svět.

Seděl jsem vepředu, nohy jsem měl opřeny o malý schod, o který byla zvýšena řidičova plošina. Vedle mne sedělo mladé děvče a za mnou stáli a seděli hajní, dřevaři, několik žen, jedna s malým děckem, přistoupil cestář a poštovní úředník a nějaký člověk s obrovským hrncem. Vzadu seděla parta muzikantů s nástroji opřenými v klíně. Obzor zvolna temněl, ve mně však zůstávalo vroucně a světlo, cítil jsem všechen život kolem sebe a poslouchal jsem naráz všechny řeči, které lidi v tom autobuse vedli. Cestář si dýchal do rukou a dával studené dlaně na tváře mojí sousedky. Z jeho slov a šprýmů vyčuhovala láhev domácí pálenky. Dívka vždy se smíchem ucukla a pak mi stiskla ruku svými drobnými teplými prsty. Najednou tu byl pocit přiblížené dálky, jemného pernatého hnízda, vystlaného něhou a teplem. Byl jsem nesmírně vzdálený i blízký, soumračně šťastný, má ruka ležela v živé a mladé hornaté zemi s mnohojazyčným podhoubím, ve vlažné zemi předsevzetí, proher a snů, jež byla uprostřed staré Evropy jako země moje a nikoho. A přes to všechno se pomalu ukládala noc. Tmavé české pomezí s rozbitými silnicemi, šedivina luk a černá chapadla pokroucených jeřabin, otřískané domky, zarostlé a zanesené příkopy. Cestářův slivovičný chrapot a bafání hajných a ženino vš, vš, skloněné nad nepokojným děckem a zase čmáranina větví oslněná žlutým světlem reflektorů. „Tak zahrajte něco, hoši,“ vyzval fousáč hajný muzikanty, kteří poskakovali na zadních sedátkách při každé kaluži. „Jste blázen,“ řekl jeden z kapely. „Kvůli vám si nevyrazíme zuby.“ Ale měli tam housle a harmoniku a potom i klarineťák se osmělil strčit dřevěný plátek do svých hranatých úst. V okamžiku se autobus proměnil v zpívající potulný chór minnesängrů, plující na ojetých protektorech po hrbolaté silnici. Chlapi hráli takové zvláštní a tenkrát už téměř zapomenuté odrhovačky, které v šeru při jízdě zněly velmi slavnostně, velmi kypře, a protože to bylo na cestě k horám, tak jako hudba procesí, které se kolébá k cíli.

Kola opětovala nárazy a rytmika vrzání karosérie na zrezivělých třmenech se agogicky vplétala do té neotřelé, rituální slavnosti pojízdné kapely. Díval jsem se přes rameno své sousedky na ženu s dítětem. Nebránila se, prožívala ty staré šlágry a chlapec na jejím klíně rozevíral údivem očka. Šofér se smál a v zatáčkách s hravou veselostí kroutil oběma rukama veliké kolo volantu do pomyslného taktu Havířské růže. Chlápek s houslemi používal cikánských glizand a klarinetista v terciích doplňoval melodii i zanášky. Děvče vedle mne si broukalo tenkým hláskem nesrozumitelný text k písni. Lesníci chvílemi zpívali těžkými hlasy, jeden z nich však měl docela zvučný, kovový bas. Za Rusovou se objevila hustší mlha, řidič zpomalil, prokousával se od stromu k stromu, z jízdy se stalo opravdu pomalé, rozvláčné procesí s lidskými zpěváky, hudebníky a předříkávači. Naše srdce se všemi trampotami zapadala stále hlouběji v houstnoucí tmu, očišťovala se vlhkostí horské země, spojovala se v proudu takových slov, která jsme nedovedli ani hudbou vysvětlit, Domino, warum hast du so traurige Augen, to byl soumrak smutků, všechno odplouvalo, rozplývalo se za třepotání tónů, za nezodpověděné otázky, proč máme někdy tak smutné oči…

Nemohu končit jinak než modlitbou. Bože hor a soumraků, podrž v paměti tento kout, tu soumračnou hodinu na silnici ke Kovářské, ty poutníky starým, vrzajícím autobusem! Za všechny lasičky silnic, za všechny mladé dívky a hochy, za všechna nevyslyšená a marná přání, ano, za chechtajícího se cestáře a silného šoféra, za celou tu muzikantkou bandu a chraptivé hajné, naplňuj mi oči pokorou, abych se dopátral odlesku toho, co se tenkrát po celé cestě v oknech vozu tak přespříliš podobalo hluboké studni lidství!

Na kahánku den:

Den jako z natí dým

Já budu tím místem bolavým

Do nějž se vryje nůž jak autogen

A po paměti dávných styků

S ženami de jadis

S tvým jménem na jazyku

Když zemru – nevadí

Doktor Fuchs aneb milování na haldách švelkoksu

Introitus

Nemohlo být kouzelnější krajiny na zemském povrchu nad hloubětínské uhelné depo! Když se povedla měsíčná noc, nebesa se rozžíhala tím sinavým světlem, v němž všechno šeptalo a vzdychalo jakoby zaskočeno stříbřitostí světa. Hromady ostravského černého uhlí a koksu plovaly na světélkující hladině statečného plevele. Nebylo krásnější harmonie nad ostré hrany stínů a toho stříbrného světla, které modelovaly imaginární měsíční hory.

A tehdy, v odstaveném starém poštovním vagonu, který sloužil za přístřešek nočním hlídačům, obracel doktor Áron Fuchs titulní stránky knížek a říkal: Tak tohle bude pěkná fuška! Tak se podívejme, dvě stě padesát hustejch stránek, a ty výrazy! Občas pohlédl taky okénkem na stříbrošedý iluzionistický horizont, složený z uhlí a měsíčního svitu a náměsíčných myšlenek – jak z lišky se stává stříbrná liška, z lasičky hranostaj, z úplně špatných a podlézavých pocitů heroické představy naplněné vzácným dobrem a radostí! Román byl krásný a stál za to, aby se na něj uvolnila aspoň tuna papíru. Dvě stě padesát stránek přeloží za tři měsíce, i když mezitím vyřídí ještě tucet dalších věcí. Mezi tím tuctem věciček však byla jedna velmi závažná a doktor Fuchs si vzdychnul: Zatracenej rozdíl mezi instinktem a intelektem! Kdo mi poradí, jak jednat, jak se prohovořit?

Životem doktora Fuchse už prošla řada let tučných a hubených. Jakkoli byly měsíční noci léta padesát dva opojné a hýřily hvězdami, pro doktora to byly hubené roky, neveselé roky, samý kal a ústrky. Smím si poznamenat vaše zajímavé životní příběhy? Čistě z vědeckého zájmu, pane, řekl by pan Pickwick. Pan Áron Fuchs by jistě odpověděl s pobaveným úsměvem: Samozřejmě, pane. Je mi ctí. Dovolte však, abych vás upozornil, či lépe, chcete-li, abych vás varoval, že jakékoli poznámky onoho druhu v dnešní době mohou být použity jak proti mně, tak i proti vám. Nebezpečí doličných věcí lze těžko odhadnout. Ať z profesionálního zájmu či z pouhého špehounství, ať ze zvědavosti nebo z hlouposti, následky bývají tytéž. Ale jen si pište. Věřím, že jste čestný člověk a v případě potřeby své zápisky buď spálíte, nebo hodíte do řeky nebo předáte další čestné osobě. Není tomu dávno, kdy jsme předávali dopisy zcela neznámým čestným lidem a věřili jsme jim, že se pokusí naše vzkazy doručit. A byly případy, že museli sami zmizet a ještě v posledním okamžiku hledali dalšího člověka, který by jejich službu vykonal za ně.

Doktor Áron Fuchs se zasnil. Okénkem poštovního vozu uviděl vzdálený obzor terezínských ulic, smutné měsíce polohladu, nemocí, ponižujících prohlídek, umírání. V peněžence nosil na památku terezínskou pětikorunu, tu poukázku s Davidovou hvězdou, na níž byl podepsán stařešina židovské obce. Ano, dnešní doba je proti oněm létům podobná medovým koláčům. Jenže tu byly jednotlivé případy, a ty byly také ukrutně zlé. Například jeho přítel z oddílu nucených prací, Josef Kaufmann, který si po válce změnil jméno na Kupecký, tenhle Kupecký na tom byl teď hůř než v terezínském lágru. Pracoval jako vedoucí tajemník a najednou se propadl do mamutí pasti, kterou na něj a řadu dalších vysokých funkcionářů nastražili jiní tajemníci. Fuchs cítil, že ať udělá cokoli, všechno proběhne jako antická tragedie podle neodvratného rozsudku bohů. A před ním byla zase jen jedna z těch dlouhých hlídačských nocí, v níž celý svět zestárne bez rozřešení.

V hlídání hloubětínského uhelného depa se střídal bývalý advokát a koncentráčník doktor Fuchs s druhou zajímavou postavou, bývalým obchodním cestujícím a úředníkem Oldřichem Hornou. A třetím partnerem tohoto hlídačského komparsu se stala zcela náhodou skupina vysokoškoláků a děvčat z polepšovny. Dílem prozřetelnosti se tato třetí část hlídačské party proměnila pro Fuchse a Hornu v jediný zdroj naděje. Byl to zázrak mládí, které má před sebou ještě volbu mezi dobrem a zlem a které může rozeznat, čím dobro vítězí nad smrtí i ve chvílích hluboké beznaděje. O tom později.

Studentské intermezzo

Zpustlá zákoutí kolem nádraží a jeho poloopuštěné koleje s odloženými vagony dobře znaly i postavičky z podsvětí a chudiny hloubětínské pražské periférie. Byl tam široký prostor úkrytu mezi kolejišti, rozpadlými dřevěnými sklady a zarostlými pozemky patřícími k železničnímu překladišti, které již před válkou přestalo fungovat a bylo zemí nikoho. Často tam chodily Jolana s Martou, dvě mladé dívky propuštěné z polepšovny, které si do jednoho z dřevěných domků vodily šamstry, schopné zaplatit. Tatík Horna, který měl dva dospělé syny, o které se s paní Hornovou poctivě starali, dokud se nerozhodnou osamostatnit, se snažil děvčatům po dobrém vysvětlit, že by toho měla nechat. „Já ručím za to, že je tady klid a nikdo do depa nechodí. Vy se tady couráte s amanty a to je zakázané. Berte to ode mne jako radu starého táty, ještě se nakazíte a budete mít průšvih. To přece nestojí za to. Můj parťák je výborný právník a ten by vám řekl, co všechno riskujete.“ Jolana se na Hornu drze zašklebila: „Starejte se o uhlí a nás nechte na pokoji, my tu nic nekrademe. S tím druhým hlídačem jsme se už taky domlouvaly, víme, že byl u soudu a že je to chytrej chlap. Jenže ty vaše rady stojí za kulový…“ Horna se nerozčílil, jako cesťák poznal lidi a věděl, že po zlém nic nezmůže. „Až si budete potřebovat s námi popovídat, tak víte, v kterém vagoně máme strážnici. Kdyby se něco stalo, zavolám bezpečnost.“ Jolana se trochu zarazila a obrátila se k Martě: „Půjdeme, ne?“

Honza s Ivanem občas zaskakovali jako brigádníci za pana Hornu, u kterého bydleli v podnájmu. Hornovi měli jeden pokoj volný po smrti jejich táty, pana rady Horna, který dříve pracoval na ministerstvu školství. Oldřich Horna byl turista a oba studenty potkal jednou v létě v Jižních Čechách u Zlaté Koruny. Paní Hornová seděla se syny pod starou vrbou na břehu Vltavy a otevírala plechovku s jídlem, když hoši šli kolem a hlasitě rozmlouvali o tom, kdy dostanou z Karlovy univerzity pozvánky na přijímací pohovory. „Co chcete v Praze studovat?“ Oldřich Horna byl vždycky přátelsky sdílný, to patřilo k jeho profesi. Studenti pozdravili a popřáli dobrou chuť. Honza pak řekl, že by rád studoval přírodní vědy a Ivan medicínu, ale dosud nevědí, jak dopadnou. Paní Hornová si chtěla popovídat a tak hochy vyzvala, ať se posadí a představila jim Jirku a Petra, kteří byli téměř stejně staří. „My bydlíme v Praze v Břevnově. Poblíž jsou univerzitní koleje, třeba tam budete bydlet.“ „Kdyby vám to nevyšlo, tak byste mohli bydlet u nás v podnájmu. Zemřel nám tatínek a jeho pokoj budeme pronajímat. Možná by se vám to hodilo.“ To prohlásil Oldřich Horna, vytáhl útržkový blok a rychle na malý kousek papíru napsal adresu. Ještě chvíli si povídali a Horna si v duchu říkal, že jsou to poctiví venkovští kluci. Na jeho slova došlo. Honza i Ivan byli přijati na univerzitu a zabydleli pokoj po starém pánu. Protože byli chudí a stipendium stačilo jen taktak, rádi si přivydělali pár korun. Tak se dostali i do hloubětínského depa, kde házeli uhlí do náklaďáků nebo brali za doktora Fuchse nebo pana Hornu noční směny. A tam také potkali Jolanu s Martou, sedávali s nimi pod haldami švelkoksu, povídali o všem možném – a jak jsem už říkal, když byla jasná hvězdná noc, jejich mladá duše cítila romantickou něhu a krásu světa. Vzdalovali se smyslnosti a žádostivosti, neuvěřitelně zjemněli jako nejdražší jemný porcelán, jako drobné andělské bytosti uprostřed přízemnosti a zla. Je to neskutečné, co tu vyprávím, řeknete: zadrž, snílku; ale i věci neskutečné se dějí. O tom uměl nádherně hovořit doktor Fuchs, s kterým se nakonec spřátelili a Jolana i Marta jej poslouchali s otevřenou pusou a očima hledaly v dálce věci, o nichž doktor tak báječně rozjímal. K těm neskutečným věcem: doktor Fuchs se rozhovořil o útěše z filozofie, o poslední knížce profesora Rádla a citoval její závěr. Známý loupežník, pocházející z rodiny loupežnické, jde na výpravu a skolí každého, kdo se mu postaví do cesty. Náhle mu z ničeho nic napadne, že loupež je hanba a že by se měl oddat slušné práci. Ostatně, snad mu ta myšlenka nepřišla, ale měla přijít. To byla idea… Byl vlahý večer a nad depem právě padal roj létavic a to platónské krédo nám připadalo jako nesmírně důvěrná, lidská věc. Sokrates kontra Galilei, jasně a bez zastírání, komu se fandí? A stejně krásně hovořil Fuchs o přátelství. Věděl o tom z vlastního života hodně, ale přesto parafrázoval slova Exupéryho: Stane-li se, že přijímám u stolu přítele, který kulhá, poprosím ho, aby se mnou usedl, a nežádám ho, aby tancoval. Ty chvíle na haldách švelkoksu před hlídačským vagonem byly pro studenty i děvčata velkou školou života. Když na to později Ivan vzpomínal, mluvil o večerní univerzitě lidství.

Doktor Fuchs rád mluvil, vždyť byl vzděláním advokát a uměl přesvědčovat a objasňovat vztahy mezi lidmi. „Teď jsem dosáhl zase klidu a útěchu čerpám v úvahách o filologických tajemstvích větvení jazyků, o zrodu nových slov a řečí a jsem spokojen, když si pro sebe rozluštím některou z těch drobných záhad. Ale srovnávací jazykozpytci by se mi asi smáli, nejsem profesionál a tohle všechno jsou pro mne drobná potěšení. Vy jste naturforšeři a víte, jak některé hypotézy svádějí člověka k pocitu, že ta je ta pravá, kterou povýšíme na přírodní zákon. Ale často hypotéza člověka zklame. Štěstí je vrtkavé i ve fyzice nebo geologii! V právu, které jsem studoval a poznal, není platných zákonů kromě idejí, které stály dříve, než se člověk zrodil a stojí dosud mimo i uvnitř člověka. A člověk je podle potřeby vstřebává a přivlastňuje si je. Spravedlnost jako pravda je mimo člověka, ale soudce skrze ni soudí podle své představy. Nebo se jí dovolává zkresleně, protože chce podat zkreslený obraz spravedlnosti. Kolik jsem viděl případů, kdy všechno bylo od počátku postaveno jen a jen na lži. V osmačtyřicátém roce se vynášely trumfy a obracely karty. Tenkrát byl osud mnohých mých přátel vážně nachýlen, ale byli zde někteří, kteří vsadili na vítězství komunismu. Proč se hrají karty a proč se karty obracejí? Karta se obrátila tak podivně a dokonale, že to až odporovalo pravidlům hry. A v padesátém roce jsem už velmi zřetelně cítil i na své kůži, že není pro mne v současně rozdaném listu žádná naděje na výhru. Vzdal jsem se hry sám, nebo mi vyrazili karty z ruky? Dodnes nevím, proč jsem neprotestoval, když mi předseda advokátní poradny, v níž jsem rok pracoval po uzavření vlastní kanceláře, sdělil s omluvami, že nemohu dále pro politické zaměření soudních přelíčení uplatňovat své advokátské zvyklosti. Protisocialistický případ musí být jednoznačně trestán, k buržoaznímu se přidávalo stále častěji slůvko sabotážní, škůdcovský, velký sedlák byl vždycky nepřítelem dělnické třídy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Převratné doby.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.