Jakub Ćwiek

Lhář - kniha první

Copyright © by Jakub Ćwiek, 2005 All rights reserved.

No part of this book may be reproduced in any form,

by photostat, microform, retrieval system, or any other

means, without the prior written permission of the publisher.

Translation © Robert Pilch, 2011

Cover © Dark Crayon/Piotr Ciesliňski, 2011

© Stanislav Juhaňák - TRITON, 2011

ISBN 978-80-7387-450-6

Stanislav Juhaňák - Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

kniha první

LHÁŘ

JAKUB ĆWIEK

kniha první

Stanislav Juhaňák – TRITON

Praha/Kroměříž

Andělům, těm skutečným,

nejbližším… každodenním

OBSAH

PROLOG

Strážný anděl

JAK TO BYLO NA POČÁTKU…

Kladivo, had a skála

TEĎ…

Sebevrah

Beránkova krev

Cleaner

Proroctví

Galerie

Tichá noc

Exorcista

… A VŽDYCKY

Hlupák na kopci

O autorovi

PROLOG

Strážný anděl

Chicago

Náhodné věty na nazdařbůh otevřené stránce Písma. Tak měl ve zvyku promlouvat Bůh.

Jenže Bůh už není, pokáral se v myšlenkách, a já stejně nemám na vybranou.

Ještě jednou sklonil hlavu ke knize a přečetl náhodně vybraná slova Evangelia:

„Vy z otce ďábla jste, a žádosti otce vašeho chcete činiti. On byl vražedník od počátku, a v pravdě nestál; nebo pravdy v něm není. Když mluví lež, ze svého vlastního mluví; nebo lhář jest a otec lži.“

Zvedl pohled a v zrcátku si všiml řidičova udiveného pohledu.

„Prosím, zastavte mi u támhleté hospůdky,“ řekl.

„U ,Afrodity'?“ taxikář se oplzle usmál. „Tam vám Bible moc platná nebude.“

„Mám domluvenou schůzku,“ snažil se pasažér říct co nejpřirozeněji, ale řidičův výsměšný pohled způsobil, že se začervenal jako malý kluk.

Domluvenou schůzku s Lhářem, dodal v mysli.

*

Taxík zastavil. Štíhlý prošedivělý čtyřicátník s baculatým obličejem vzbuzujícím důvěru podal řidiči desetidolarovou bankovku. Po chvilce zaváhání přidal ještě jednu a zabručel tiché na shledanou. Spěšně vystoupil. Cítil na sobě pobavený taxikářův pohled.

Vytáhl krabičku cigaret a prohrábl si kapsy, aby našel zapalovač. Zvědavé pohledy kolemjdoucích lidí mu naznačily, že je příliš nápadný. Schoval tedy cigarety a rukávem si otřel zpocené čelo. Bedlivě se rozhlédl a pak vyrazil ke vchodu.

Ještě nikdy v podobném lokálu nebyl. Hned za dveřmi seděli na židlích dva ramenatí vyhazovači, kteří mu přikázali, aby nechal plášť v šatně. Nehádal se, i když šatnářův obličej poznamenaný stopami mnoha děsivých chorob rozhodně nevzbuzoval důvěru. Donutil se k přirozeně vypadajícímu úsměvu, vzal si číslo a vešel do hlavního sálu.

V zrcadle širokém přes celou jednu stěnu nad barem zahlédl svůj odraz a uvědomil si, že se do tohohle interiéru, poblikávajícího nesčetným množstvím neonů, vůbec nehodí. Oblečením počínaje a vlnícími se páry na parketu konče bylo všechno tak nějak… vyzývavé. Krásná, spoře oděná dívka procházející kolem na něj mrkla. Ohlédl se za ní a srazil se s číšníkem, který ho míjel. Horlivě se omluvil, ale číšník ho odbyl jen opovržlivým frknutím.

Muž tedy utekl z chodby a opřený o zeď se snažil zahlédnout toho, s nímž se měl setkat. Nedostal žádné pokyny, že má mít v klopě květinu nebo Bibli v levé kapse saka. Hledal někoho, kdo se liší. Po chvíli se usmál a vyrazil do nejtmavšího rohu sálu.

„Promiňte,“ zeptal se nejistě, když došel ke stolku. „Mám tu čest s panem Lionelem Smithem?“

Muž odložil noviny a zvedl hlavu.

„To jsem já,“ přikývl. „Ale nemáš tu čest. Opozdil ses.“

„Promiňte, já…“

Smith přiložil prst na ústa a pokynul k místu naproti. Muž se posadil. Chvíli si svého společníka prohlížel. Takhle si ho určitě nepředstavoval. Očekával… sám nevěděl koho, ale určitě ne dlouhovlasého blonďáka, který vypadá stěží na pětadvacet let, a to jen díky pečlivě zastřiženým vousům, jež mu dodávaly na vážnosti. Na sobě měl kvalitně šitý černý oblek a vypadal v něm jako úspěšný právník nebo makléř.

„No?“ pobídl ho mladý elegán.

Muž si odkašlal.

„Jmenuji se Kvirinius,“ řekl. „A jsem strážný anděl.“

Smithův obličej se roztáhl do úsměvu.

„Fajn. A já jsem pokřesťanštěný nordický bůh.“ Sáhl po skleničce s párátky, která stála na stole. „Když už za sebou máme ty směšně jasné věci, možná bychom měli přejít k věci. O polovinu svého času jsi přišel kvůli zpoždění.“

Anděl se nervózně poškrábal na špičce nosu. Ještě si to mohl rozmyslet.

„Přicházím,“ vykoktal po chvíli, „protože potřebuji vaši pomoc, pane Smithi.“

„Stačí Loki.“ Párátko putovalo do úst a našlo si azyl v pravém koutku. „A neříkej mi věci, které už vím. Nikdo z té vaší okřídlené bandy si se mnou nezačíná, když nemusí… Taky si můžeš odpustit vyprávění o svých dvou předchozích svěřencích. Znám hlášení o jejich nehodách do těch nejmenších detailů.“

„Nemůžu za to,“ vybuchl Kvirinius, „že mi přidělují samé ateisty. Bez víry a modlitby mám svázané ruce.“

Loki pokrčil rameny.

„Technicko-teologické detaily mě nezajímají. Stejně jako nezkoumám, kde se teď nachází tvůj současný klient. Není to moje věc. Stručně: co chceš a čím platíš?“

„Potřebuji, abys obrátil na víru mou momentální svěřenkyni,“ odpověděl anděl. „A platím tímhle.“

Nejistě se rozhlédl a sáhl do vnitřní kapsy saka. Podal Lokimu malou, tenkou obálku. Blonďák se podíval dovnitř a vytáhl bílé pero. Chvíli ho hladil, aby prověřil jeho pravost, a pak ho zase vrátil dovnitř.

„Málo,“ prohlásil.

Kvirinius se zatvářil udiveně.

„Jak to, málo? Vždyť je to andělské pero!“

„Ano,“ odpověděl Loki spokojeně. „Andělské v každém detailu, ale jenom jedno. Podle toho, co vím, máš za sebou dvě varování a po dalším neúspěchu tě čeká sbor andělů. A neúspěch je skoro tutovka, když ti nepomůžu, je to tak? Dvě pera, nebo si začni shánět harfu.“

Anděl rezignovaně sklonil hlavu.

„Souhlasím,“ zabručel nakonec.

Loki se usmál. Vstal.

„V tom případě se zítra porozhlédnu. Budu v kontaktu.“

*

Susan strčila do dveří a sebejistě vkročila do redakce. Její výraz nevěstil nic dobrého. Minula několik boxů, až se zastavila u toho bezkonkurenčně nejšpinavějšího. Na stěně visela tabulka JACK RAYAN - AKTUALITY. Zaklepala na zárubeň.

„Jacku?“

Muž v kóji olepené špínou odtrhl oči od monitoru. Změřil si dívku pohledem.

„Nazdar, Susan,“ řekl, neskrývaje pobavení. „Vypadáš nádherně. Nevěděl jsem, že máš piercing v pupíku.“

„Nežvaň,“ zavrčela a zakryla si odhalené břicho kabelkou. Sáhla do ní a vytáhla srolované noviny. „Proč o tom nic nevím?“

Hodila ruličku na stůl. Aniž by ji Jack rozbalil, poznal nejnovější vydání jejich novin. MICHAEL LEVINSON NA SVOBODĚ! křičely půlstránkové nadpisy.

„Jak nevíš?“ zeptal se s nevinným úsměvem. „Přece o tom píšou v novinách.“

Dívka se rozklepala vzteky.

„Nechápeš, pitomče?“ zaječela. „Já jsem ho dostala do basy. Já a můj článek!“

Nedaleko stojící černošský uklízeč v oranžové uniformě se k nim přiblížil, nepřestávaje při tom jezdit mopem po podlaze. Nikdo si ho nevšímal.

Jack vstal a pokusil se novinářku uklidnit zvednutýma rukama.

„Neřekli jsme ti to, protože jsme se ti včera nemohli dovolat, a všechno to přišlo tak najednou,“ vysvětloval. „Propustili ho kvůli špatnému zdravotnímu stavu. Ale je pod stálým policejním dohledem, takže nemusíš mít strach.“

Pokusil se jí položit ruku na rameno. Odstrčila ho.

„Příště to zkoušej, dokud se nedovoláš,“ přikázala a pak se rychle otočila. Zavířila krátkou plisovanou sukní, která odhalovala více, než by Susan odhalit chtěla.

Jack se široce usmál. Stál ve dveřích boxu, dokud mu dívka nezmizela z dohledu. Teprve pak přešel ke stolu a noviny svinuté do ruličky shodil rovnou do koše. Posadil se.

Než napsal odstavec, černošský uklízeč dokončil vytírání a pustil se do vysypávání košů.

*

Do pouličního ruchu se vmísily tichoučké tóny „Stairway to Heaven“. Kvirinius vytáhl telefon a přiložil si ho k uchu.

„Ano?“

„Loki,“ ozval se známý hlas.

Anděl si povzdechl. Pochybnosti, které o Lháři měl, se jaksi nestačily rozplynout. Právě naopak, se svým včerejším rozhodnutím byl anděl spokojen čím dál méně.

„Tak co?“ zeptal se.

„Kdo je Michael Levinson?“

„To… vlastně…“ začal Kvirinius. Nebyl si úplně jistý, co by vlastně měl říct.

Lhář mu skočil do řeči.

„Já ti to vysvětlím. Nebo ti spíš přečtu, co o něm píšou ve včerejších novinách.“

Ve sluchátku to zašelestilo.

„Michael Levinson, všeobecně známý jako ,Šibeničník', opět na svobodě. Bývalý učitel biologie na jedné z newyorských škol, který do června minulého roku znásilnil a zavraždil téměř dvacet dívek - udusil je telefonním kabelem -, byl propuštěn včera v dopoledních hodinách s ohledem na špatný zdravotní stav. Levinson zůstává po celou dobu pod policejním dohledem… Mám číst dál? Nebo sis už vzpomněl?“

Kvirinius si dlaní otřel zpocené čelo. Něco mu říkalo, že by dnes měl být své svěřenkyni nablízku.

„Vzpomněl,“ pronesl.

„Jenom tě varuju - pro případ, že bys nečetl noviny,“ pokračoval Loki. „Ani mě moc nezajímá, proč se nestaráš o svou svěřenkyni a k čemu by jí v podobné situaci byla víra, ale uvědom si jednu věc - jestli k něčemu dojde, já ji zachraňovat nebudu. Nevidím pro sebe žádný prospěch v tom, abych se staral ještě o Levinsona. To je tvoje věc. Ty jsi strážný. Jasné?“

Kvirinius chtěl odpovědět, ale Lhář už zavěsil.

Anděl se nejistě rozhlédl kolem a pak mávl na projíždějící taxík.

*

Loki ukončil hovor a zastrčil telefon zpátky do kapsy. Pořád měl na sobě oranžovou uniformu uklízeče, ale už se vrátil ke svému obličeji. S ním se cítil nejlépe.

Přešel k nejbližší lavičce a pohodlně se usadil. Musel přemýšlet.

Ještě pořád nevěděl, jak se do toho úkolu pustí. A i kdyby ho něco napadlo, díky výjimečnému Kviriniovu antitalentu by mohlo jeho snažení přijít vniveč. Stačí jenom, aby se ten Levinson chtěl pomstít.

Navíc, Loki vůbec neměl chuť dělat práci strážného. A kdyby se o tom dozvěděl někdo nahoře… Tomu se rozhodně chtěl vyhnout.

Nějaký muž došel k nedaleké telefonní budce. Loki se na něj pozorně zadíval, přesvědčen, že tenhle zjizvený obličej už někde viděl. Mrkl na noviny s Levinsonovou fotografií ležící vedle něj.

„My o vlku…“ zabručel a zase vytáhl z kapsy telefon. Než uslyšel andělův hlas, už měl v hlavě celý plán.

*

Bylo dlouho po dvaadvacáté hodině, když se Susan rozhodla, že je čas jít domů. Teprve když odtrhla oči od monitoru, uvědomila si, jak moc je unavená. Zaklonila se a protáhla. Opravdu se potřebovala prospat.

Posbírala všechny papíry, vytáhla disketu z mechaniky, vstala a…

A v tu chvíli si všimla obálky. Visela na stěně protějšího boxu. Byla celá červená a měla namalované oči, které se dívaly přímo na Susan.

Novinářka se nejistě rozhlédla, ale nikoho nespatřila. Opatrně sáhla po obálce.

Uvnitř byl článek o Levinsonovi. Přes fotku spoutaného muže atletické postavy, kterého dva policisté vyváděli ze školní budovy, někdo připsal černým fixem: NAZDAR.

Pomalu zacouvala do svého boxu, načež rychle popadla sluchátko a vyťukala číslo vnitřní ochranky. Počkala několik zazvonění. Nikdo to nezvedal.

Popadla těžítko na papír ve tvaru Zlatého glóbu. Pevně ho sevřela v prstech a rychle zamířila ke vchodu.

Sjela dolů a zaklepala na dveře strážní místnosti. Žádná odpověď. Stiskla kliku, ale dveře byly zamčené.

Zářivky nad její hlavou zamrkaly a zhasly. Vykřikla. Světla zase zablikala, aby se po chvíli rozzářila bledým světlem. Susan se opět nervózně rozhlédla, pak odhodila Glób na podlahu a rozběhla se k východu.

Když zmizela za ohybem chodby, dveře strážní místnosti se pomalu otevřely. Vyšel z nich usmívající se Loki. Jeho obličej se pomalu začal měnit.

*

Michael Levinson čekal. Tohle se ve vězení naučil docela dobře. Celý ten čas byl pro něj čekáním. Právě na tuto chvíli. Couvl, aby úplně zmizel ve stínu uličky.

Z místa, kde stál, byl dokonale vidět vnitřek Susanina boxu, umístěného u okna. Nikdy nezatahovala žaluzie. Takže viděl, jak se zvedá, spěšně se vrací, aby něco sebrala ze stolu, a nakonec běží pryč.

„Už za chvilku přestaneš tak spěchat, maličká,“ zašeptal, neskrývaje uspokojení. „Strávíme spolu mnoho času. Velmi mnoho.“

„Promiňte,“ zaslechl najednou za svými zády.

Zprudka se otočil a spatřil muže v plášti. Nemohlo mu být víc než čtyřicet. V ústech měl párátko.

„Musíme si vážně promluvit,“ řekl neznámý.

*

Susan se přinutila zpomalit, i když dál nepřestávala vyhlížet taxík. Hlas rozumu se pomalu prodíral vrstvou paniky. To byl určitě někdo z kluků, říkala si. Není to poprvé, co se mě snaží vyděsit. Policie přece toho lumpa nespouští z očí. A musí být vážně nemocný, když ho propustili. Obyčejný učitel přece nemá takové známosti, aby se z toho jen tak vyvlékl.

Trochu klidněji zahnula do úzké uličky vedoucí k jejímu domu a zastavila se. Obvykle se tudy nebála chodit, ani pozdě v noci ne, ale nedávno nějací uličníci rozmlátili většinu pouličních světel. Dvě, která jako zázrakem odolala, vydávala jen tolik světla, aby vyvolala groteskní stíny na zdech starých domů. Cítila, že by se měla vrátit. Vleze do nejbližší hospody, tam klidně vytáhne mobil a zavolá na policii. No co, přinejhorším ze sebe udělá hysterku…

Ale na druhou stranu, když ujde ještě pár metrů, uvidí svá okna. Jenom chviličku a bude v bezpečí. Upravila si kabelku a rychlým krokem vyrazila do hloubi uličky. Když míjela tmavou branku, ještě zrychlila. Uvnitř něco zašelestilo, ale ona se neotočila. To je určitě krysa. Zaťala zuby tak pevně, až ji rozbolela čelist.

V těchhle místech se jich motá pl…

Někdo vrazil do popelnic a shodil víko, které s hlasitým zařinčením dopadlo na asfalt. Susan jen s obtížemi ztlumila výkřik.

Muž, bezpochyby opilý, jí věnoval udivený pohled a pak se sklonil, aby zvedl plechový poklop.

„Pšššt,“ zablábolil. „Ticho, maličká, lidi spí.“

Reflexivně přikývla, neskrývajíc úlevu. Rychlým krokem došla ke dveřím svého domu, zastrčila klíč do zámku a otočila jím.

Vešla do chodby, pohroužené do tmy, ale přesto důvěrně známé. Když však stiskla vypínač, nic se nestalo. Zmáčkla ho ještě jednou. A ještě.

„Necvakej tak, necvakej. Vypadl proud, dítě.“

Novinářka s úlevou vydechla a zvedla hlavu. Skoro nic neviděla, ale bylo by těžké nepoznat ochraptělý hlas staré domovnice. Zazníval ze zvýšeného přízemí.

„Máte nějakou baterku?“

„A myslíš, dítě, že bych tady teď stála potmě, kdybych měla? Baterky odešly do háje už kdysi dávno a ne každý si může dovolit ty akumulátory.“

Ztichla.

Susan nahmatala zábradlí a vyrazila nahoru po schodech. Alespoň už byla v domě. Co jí teď mohlo hrozit?

„Jestli chceš, dítě, můžu ti dát pár svíček,“ řekla domovnice po delším přemýšlení.

„Možná jednu na cestu. Doma určitě nějakou baterku najdu.“

Susan chvíli počkala, až stařenka zapálí svíčku, kterou vytáhla ze zástěry, a poděkovala se slibem, že koupí jinou.

„Jestli nezapomeneš,“ odpověděla domovnice pobaveně. „Vy mladí vždycky máte tisíce věcí, které musíte zařídit. Ale to nevadí, jak vidíš, poradím si i bez světla. Vždycky jsem měla kočičí oči.“

Novinářka ještě jednou poděkovala a vydala se vzhůru. Dlaní si chránila nepatrný plamínek svíčky.

*

Vešla do bytu a zavřela za sebou dveře. Automaticky sáhla po vypínači, ale pak si vzpomněla, že by to bylo k ničemu.

Nahmatala skříňku s nářadím a vydolovala z ní velkou baterku. Zkontrolovala, jestli funguje, a teprve pak sfoukla svíčku. Ozbrojená úzkým kuželem bílého světla přešla do pokoje.

Ve tmě její byt nevypadal ani trochu přátelsky. Právě naopak. Početný nábytek - jako kdysi, když byla Susan ještě malá holčička - se stal norami a skrýšemi těch nejodpornějších tvorů. Toho dne samozřejmě všechny měly jedinou tvář. A všechny si prozpěvovaly „I got you, babe“, stejně jako Levinson, když mu oznamovali rozsudek.

Začichala. Měla pocit, že to tady i vonělo jinak. Odněkud tu vůni znala…

A právě v tu chvíli si všimla balíčku, který ležel na stole. Najednou pocítila bodnutí strachu, ale vzápětí se vzpamatovala. K balíčku byl připevněn lístek s krátkou poznámkou od domovnice.

Stará žena po dohodě s pošťákem často za podnájemníky vyzvedávala doporučené zásilky a pak je nechávala u nich doma. S výjimkou jednoho křupana z prvního patra jí za to byli všichni vděční a nikdo si nestěžoval. Domovnice jí to prostě jen zapomněla říct.

Převzala jsem v 18:30, bylo napsáno na lístku. Říkal, že je to bez poplatku.

Susan si s balíčkem sedla, a zatímco držela baterku v pravé ruce, levou roztrhla papír. Uvnitř se nacházel prostý dřevěný rámeček s modlitbou ke strážnému andělovi.

Namířila světlo na pečlivě vyvedená písmena a přečetla:

„Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mně mou dušičku, opatruj ji ve dne v noci, ochraňuj mě od zlé moci… „

Odmlčela se a znovu začichala. Zvláštní zápach ještě zesílil. Někde v její hlavě tiše ječel poplach, že by si ho měla s něčím spojit, že…

A v tu chvíli si vzpomněla.

Jejím tělem proběhla zimnice. Nebyla schopna se ani pohnout. Sevřela prsty na rámečku.

Santalové dřevo - přesně tak voněl Levinson u soudu. A teď tahle vůně naplňovala její byt…

Zhluboka se nadechla a pokusila namluvit sama sobě, že přece existují pachové halucinace. Někde o tom četla.

Zase zabodla pohled do vzkazu. Opravdu ho přinesla domovnice? Skutečně byla krátká poznámka psaná jejím písmem?

Zaslechla za zády nějaký pohyb a rychle se otočila, ale ničeho si nevšimla. Pevněji sevřela baterku a levou rukou se pokusila popaměti odložit rámeček na stůl.

V tu chvíli ji někdo ze tmy popadl za zápěstí. Zaječela a rozpřáhla se, aby udeřila baterkou. Útočník ránu zachytil.

„Mám tě, holčičko,“ zachraptěl.

V kuželu světla se na okamžik objevil obličej. Ten obličej! Levinsonův ksicht, zkřivený v odporném úšklebku. Znovu zaječela a pokusila se mu vytrhnout, ale dobře věděla, že nemá šanci. Byla příliš slabá, aby si s ním poradila sama, a šance, že někdo zareaguje na její křik, se rovnaly nule…

Jenže najednou explodovala záře - tak silná, až cítila, jak ji pálí do očí. Vší silou sevřela víčka.

A zase křik, ale tentokrát ne její. Mužský, cizí. Nebyl to vyděšený jekot jako Susanin, ale řev bolesti, děsivé a neustávající bolesti. Tak mohli křičet jen mučení lidé. Místnost naplnila ovocná a květinová vůně. Vůně překrásné zahrady, podobná té, kterou si pamatovala z dětství… jen ještě nádhernější…

A pak světlo zhaslo.

Susan ještě chvíli seděla se zavřenýma očima, a když je otevřela, byla sama. Už necítila tu nádhernou vůni, ale ani santalové dřevo.

Na krátkou chvíli dokonce začala věřit, že jen zažila nějakou neobvyklou halucinaci… a právě v tu chvíli si všimla stopy dlaně vypálené na stolku. Hned vedle ležel kabel, stejný jako ten, kterým Levinson škrtil své oběti. A na malém rámečku s modlitbou k andělu strážnému spatřila obrovské, sněhobílé pero.

*

„Co je s ní?“ zeptal se Kvirinius se starostí v hlase. Stál teď za domem vedle popelnice, a dokud se neobjevil Loki, střídavě pozoroval okna Susanina bytu a vchod do domu.

Lhář pokrčil rameny a vytáhl z kapsy krabičku párátek. Jedno z nich si strčil do úst.

„Omdlela,“ odpověděl. „Ale myslím, že až se probudí, je tvoje. Jo, to falešné pero zmizí za několik dní a stopa dlaně na stolku taky, tak se postarej, aby měla nějaké hlubší základy víry. A dlaň příležitostně prostě vypal. Ať má památku.“

„Celou dobu přemýšlím, jestli jsme to nepřehnali,“ povzdechl si anděl strážný. „Není nám dovoleno objevovat se svěřencům v plném světle, natož je tímhle způsobem přesvědčovat k víře.“

Loki pokrčil rameny.

„To nebylo tvoje světlo, ale moje triky. Pochybuju, že by tvá moc byla stejně silná. A teď zaplať. Za to, že jsem na sebe vzal ten odporný Levinsonův ksicht, si odměnu zasloužím. A ta domovnice a opilec taky nebyli nic příjemného. U každého z téhle trojice jsem dokonce musel být i jinak cítit. Takové detaily strašně unavují.“

„Tuhle noc sis pořádně mákl,“ přiznal Kvirinius. „A já myslím, že…“

„Zaplať!“

Anděl podal Lháři obálku.

„Dobře se mi s tebou spolupracovalo,“ řekl.

Loki vyplivl párátko a přikývl.

„Tak se to asi říká… ale většinou jenom ve filmech.“

Stiskl andělovi ruku a pomalu vykročil. Neušel ale ani pět kroků, když vycítil, že ho někdo pozoruje. Otočil se. Anděl byl pryč. Určitě už se zneviditelnil.

Lhář zvedl hlavu.

„Nazdar, Gabrieli,“ promluvil k siluetě sedící na ozdobné římse.

Archanděl se usmál a odhrnul si vlasy z čela.

„Ach, Loki, Loki,“ povzdechl si. „Co s tebou mám dělat?“

Lhář se vychytrale usmál.

V domě, několik pater výš, se probrala jedna žena a poprvé po mnoha letech začala její ústa šeptat modlitbu.

JAK TO BYLO NA POČÁTKU…

Kladivo, had a skála

Někde

Mimo čas

Vynořila se z mlhy. Její kůň s důstojností hodnou královského oře překročil šedivou hranici světů a vstoupil na širokou cestu. Hustý les po obou stranách silnice přivítal přijíždějící ženu tichým povzdechem a leskem kapek na listoví, jež se koupalo v měsíčním svitu. Usmála se. Konečně doma…

Z bílého oblaku vyjeli další jezdci. Po čtyřech, se svěšenými hlavami, jakoby pohroužení do mělké dřímoty. V protikladu ke své hrdé průvodkyni, oděné do zářící zbroje a okřídlené přilby, nevypadali nijak impozantně. Na jejich pomačkaných zbrojích už dávno vykvetly rezavé květy, vyrůstající většinou tam, kde byl pancíř slabší. Popraskané puklíře byly plné spěšně připevněných svorek a meče a sekery na sobě měly spoustu zubů. Někteří z jezdců neměli obličeje, jen masitou rozteklou hmotu, z níž vyhlížely opuchlé krvavé oči, nebo také skoro holé lebky s cáry kůže a potrhanými svaly. Byli mezi nimi i tací, kterým meč nebo sekera usekla čelist a teď jim jazyky zbavené opory visely dolů jako psům, vyčerpaným dlouhým během.

Navzdory tomu všemu však válečníci žili. Nějakým zázrakem jim kdysi rozpolcené lebky srostly a jedinou památkou po smrtících úderech byly prohlubně táhnoucí se od čela ke krku. Vyloupnuté oči si nacpali zpátky do očních důlků a teď hleděli na svět skoro stejně ostrým zrakem jako dříve a v uzavřených tepnách podříznutých hrdel znovu proudila krev. Viditelně jim byla dána druhá šance.

Po delší chvíli, během níž se dalo zaslechnout jen rovnoměrné dunění kopyt na udusané cestě, vjela na silnici poslední z téměř dvaceti čtveřic. Tihle válečníci vypadali vyčerpaněji než jejich kumpáni, ale jen proto, že se krev kolem jejich ještě ne tak dávno smrtelných ran leskla šarlatem a nepřestávala tvořit úzké, klikaté cestičky. Jejich oči, stále plné údivu, bezděčně hleděly na záda postav jedoucích před nimi, jako by v nich hledaly odpovědi na rodící se otázky: Jak? Proč já? Takhle bude vypadat věčnost?

Stačili ujet několik kroků, když se od stromů po obou stranách cesty odtrhly čtyři okřídlené siluety oděné do lesních barev. Jedna z těch bytostí pozvedla vzhůru sevřenou pěst. Levou rukou vytáhla z pochvy připevněné k noze dlouhý nůž s matně černou čepelí. Počkala, až ostatní udělají totéž, a pak ostří sevřela mezi zuby a na okamžik volnou rukou provedla několik gest. Její společníci souhlasně pokývali hlavami. Celou dobu pozvednutá pravá pěst rychle klesla.

Měsíc se ukryl za mraky. Nikdo si nevšiml, jak vystoupali několik stop nad zem a poté, co zachytili silný vzdušný proud, rozlétli se za průvodem. Zabrzdili v poslední chvíli, aby se neprozradili nepřirozeným závanem, načež opět vzlétli pomocí jemného víření křídel - tentokrát ale pouze do výše sedel.

Velitelova pěst opět zamířila vzhůru a zase klesla. Než se oběti stačily otočit, okřídlení už seděli na koních těsně za jezdci.

Projevil se dokonalý výcvik létajících válečníků. Křídla se bleskově zavinula, obklopila válečníky a znehybnila je. Levé ruce zamířily k jejich ústům, aby ztlumily rodící se výkřiky, a pravé, ozbrojené noži, hladce proťaly hrdla. Než se krev vzkříšenců stačila dotknout země, útočníci, ovládnuvší koně, už mířili k lesu, aby chvíli nato zmizeli v porostu.

Krátce poté se od stromů odtrhli další okřídlená.

*

Kůň valkýry jedoucí v čele nebyl obyčejným zvířetem. Jen málokterý oř je schopen kroužit v oblacích a lesknout se při tom nezvyklou září jako padající hvězda. A přestože tato schopnost mizela, když jako právě teď vstoupil na mýtickou půdu, vždy mu zůstala trocha magie. Projevovala se především nezvykle citlivými smysly a obrovskou chutí bojovat.

Když se první oddíl okřídlených postav snesl z oblohy, valkýřin kůň se na okamžik zastavil. Jeho lovem unavená paní však varování podcenila. Kopla patami do koňských boků, vpletla prsty do hřívy a zašeptala kouzlo. Oř se podle její vůle zase rozešel. Po pár krocích se však zase zastavil. Zastříhal ušima a frkl.

Tentokrát válečnice zareagovala. Otočila se, aby se podívala na svou jednotku, sáhla k opasku pro roh, pozvedla ho k ústům a krátce zatroubila.

Vzkříšenci pozvedli hlavy.

„Vzkažte zadní stráži, aby byli opatrní,“ zvolala valkýra.

Několik hlav se otočilo.

Na chvíli bylo slyšet jen šeptání a výkřiky plné údivu.

„Paní!“ zahřměl první, který mířil k ní. „Nemáme zad.“

Nůž vržený z hloubi lesa se svištěním prořízl vzduch, vnořil se do hrdla a přerušil zbytek hlášení. Stromy zašuměly, jako by náhle vzlétly tisíce ptáků, a měsíc v jediném okamžiku zmizel, zastíněn hejnem bytostí, vznášejících se nad cestou. Zpoza stromů vzlétly desítky střel.

Valkýra pobídla koně a zároveň opět sáhla po rohu. Uháněla před sebe, troubila, co jí síly stačily, a dokonce si ani nevšímala šípů, které se odrážely od neviditelné aury, jež ji obklopovala.

Jenže na přivolání posil už bylo příliš pozdě. Zvuk rohu bohyně se mísil s ječením vzkříšenců přicházejících o svou druhou šanci, s hlasitým pleskáním desítek párů křídel a s duněním, jež vyplňovalo její hlavu.

Těsně před ní se náhle zjevila ohnivá zeď. Oř, vycvičený na podobné věci, dokonce ani nezpomalil, proskočil plameny a uháněl dál před sebe a neustále zrychloval.

Zvuky boje už pomalu utichaly, když valkýra dojela k ohybu. Před sebou viděla veliké jezero a díky tomu, že seděla v sedle a nacházela se nad linií rákosí, mohla zahlédnout lesy, hořící na protilehlém břehu, mezi nimiž se právě vynořovala ze všech stran obléhaná Valhala.

Tak proto mě povolali, pomyslela si a tělem jí proběhlo zachvění. Tohle je Ragnarok.

Skoro ve stejnou chvíli kůň příliš ostře vběhl do zatáčky. Škubla mu hřívou, ale už bylo pozdě. Zachvěla se a prudce dopadla na zem. Naštěstí se zřítila do strouhy podmáčené vodou, takže pád nebyl nijak zvlášť bolestný. Válečnice se skutálela do vody.

Chvíli nehybně ležela a naslouchala, jestli nepřijíždějí pronásledovatelé, a pak se s námahou zvedla na kolena. Na stezce zahlédla nějaký lesklý předmět, v němž, když si odhrnula z čela vlasy a podívala se pozorněji, poznala svou přilbu.

Nedošla si pro ni, ani nevstala, aby se přesvědčila, jak si vedou její válečníci (nejspíš už si nevedou nijak, napadlo ji). Místo toho vytáhla dýku, aby přeřízla řemínky zbroje. Strhala ze sebe všechno a nahá se vnořila do rákosí. Už nevěřila stezkám ani cestám, ale okřídlenci přece nepoplavou. Dojde do Valhaly a tam zemře. Nikde jinde.

Vedle ní se najednou zachvěl drobný stvol a chvíli nato se na stejném místě vynořila hlava, z níž stékala voda. V zubech držela nůž.

*

Cherubín Nathaniel seskočil z koně, a zatímco nedbalými gesty odpovídal na salutování strážných, vydal se do hloubi tábora. Šel pevným krokem s malým ranečkem v hrsti, míjeje špinavé, otrhané stany přeplněné raněnými. Tiše leželi na rozlámaných pryčnách, zahalení do vlastních křídel, ušpiněných blátem a krví. Užívali si klidného spánku po těžké, vyčerpávající bitvě.

Ti, kteří měli více štěstí, si chránili ovázané hlavy nebo ruce a věnovali se výcviku, aby příště nepodlehli dříve než jiní. Nathaniel obdivoval jejich neústupnost. Řinčení mečů utichalo jen na okamžik, potřebný k projevení úcty důstojníkovi, který procházel kolem, a pak zase nabral na síle, doplňovaný přerušovaným svištěním dechu.

Shon, který nastal u strážních stanovišť, nasvědčoval tomu, že zbytek Nathanielova oddílu už dorazil do tábora. Cherubín se usmál. Není nad dobrý dojem, pomyslel si a zahnul doprava na širokou cestu mezi poradním stanem a důstojnickou jídelnou. Před ním už se tyčil velitelský stan.

Nathaniel se zastavil u vchodu, přivolal strážce a zarecitoval vstupní formuli obsahující diskrétně zašifrované heslo a status absolvované mise. Strážce na okamžik zmizel uvnitř, a když se zase objevil, uvedl důstojníka dál. Cherubín si upravil zbroj a vešel.

Vnitřek stanu byl strohý jako válka a stejně jako ona postrádal jakékoli pohodlí. Vlevo stál prázdný stojan na zbroj a hned vedle něj vojenská pryčna. Vypadala jako vyrobená na míru pro obra. U ní někdo na stolku nechal pohozené hliněné nádobí se zbytky jídla.

Uprostřed stál stůl obklopený tuctem neotesaných špalků a vlevo na vyvýšené lavici byla rozložena veliká maketa bitevního pole. Právě nad ní se skláněl velitel.

Stál zády ke vchodu a tři páry jeho obrovitých křídel se mírně pohybovaly, jako by je jemně hladil vítr. Mezi nimi visel obrovský meč, připevněný podél páteře.

Důstojník si odkašlal.

„Hlásí se cherubín Nathaniel, archanděli,“ zarecitoval. „Z prvního…“

Velitel zvedl ruku a přinutil ho zmlknout.

„Vím, kdo jsi,“ odpověděl. Vzal z makety malou figurku a postavil ji o kousek dál. „Kdyby tomu tak nebylo, nestál bys tady.“

Cherubín v sobě zadusil kletbu. Jeho sebevědomí v jediném okamžiku zmizelo, ale ještě pořád měl hlášení, které musel odevzdat. Docela dobré hlášení. Hodné pochvaly. Možná ještě není všechno ztraceno…“

„Archanděli Michaeli! Zde je hlava valkýry.“ S hrdostí rozvázal pytel a ukázal jeho obsah. „Toužím ohlásit, že mise byla splněna. S minimálními ztrátami… „

„Co?!“

Velitel se otočil tak rychle, až křídly shodil maketu. Lavice se s rachotem převrátila, maličké figurky se rozsypaly po udusané hlíně a svými malými meči se zabodly do země a miniaturní Valhala se rozpadla na dvě části.

Dovnitř vběhli dva strážci, ale když viděli, že veliteli nic nehrozí, rychle zase vycouvali. Archanděl pomalu vykročil k cherubínovi a jeho pěsti se střídavě zavíraly a zase rozevíraly.

„Chceš mi říct, že máme ztráty?!“

Nathaniel podvědomě o krok ustoupil.

„Opravdu minimální, pane, my…“ Zmlkl. Nedokázal dodat už ani slovo.

Michael se zastavil na krok od něj. Jeho jizvami zbrázděný obličej teď vyjadřoval ničím nezadržovaný vztek. Plamen, vytetovaný vedle levého oka, začal střídat žlutou a rudou barvu a skrz sevřené zuby se svištěním unikal vzduch.

„Dostal jsi dvě stovky vybraných dobrovolníků,“ vycedil, „a vynikající místo pro past. Skoro žádný protivník, A TY MI TADY PLÁCÁŠ O ZTRÁTÁCH?!“

Nathaniel udělal ještě maličký krůček vzad a s děsem zjistil, že právě došel ke stěně stanu. Opřel se křídly o plátno.

„Oni měli tu zbraň, pane,“ zkusil se ještě jednou, šeptem bránit. „Tu, která…“

Archanděl se zhluboka nadechl a pak o krok ustoupil. Chvíli mlčky stál, jako by nad něčím přemýšlel.

„Eskorta tě odvede do tvého stanu,“ řekl nakonec už téměř klidným hlasem. „Máš zakázáno ho opustit, dokud se nerozhodnu, co s tebou udělám. Ohlas se strážcům a řekni jim, co jsem přikázal. A teď seber tu nepřátelskou palici a vypadni!“

Darmošlap, pomyslel si, zatímco sledoval odcházejícího cherubína. Jsem obklopen zbabělci a darmošlapy. Kolik už věnoval energie, aby zdiskreditoval mýtus o té vražedné zbrani, tu pomluvu, která lehkomyslně vylétla z úst strážců obra Aegira a rozlezla se po jeho armádě jako sarančata po egyptských polích. Prokletí! Jedinou větou dokázali víc než všichni elfové, trpaslíci a valkýry svými meči a sekerami.

Na chvíli se díval na figurky ležící na zemi a pak jednu z nich zvedl. Byl to dobře stavěný válečník s havranovitě černým plnovousem a s páskou přes oko. Na jeho zbroji zářil znak velkého stromu s oprátkou, visící z větve.

„Nedělej si starosti, Odine,“ zašeptal archanděl Michael a jízlivě se usmál. Plamen na jeho obličeji se zase rozhořel. „Naše setkání to neoddálí.“

*

Víceméně ve stejném okamžiku, kdy Michael promluvil k figurce ve své dlani, projel Odinem, sedícím na trůnu, záchvěv zimnice.

Vzápětí se zatřáslo všechno.

Korbely z lebek zarachotily na stolech a z hliněných mís vypadly lžíce z dlouhých kostí. Stojany s prázdnými místy na zbraně popadaly na zvířecí kožešiny, roztažené na podlaze.

Bůh bouří Thor, stojící uprostřed síně, odložil na zem své kladivo a doširoka rozkročený rozpažil ruce. Dokonce i on udržoval rovnováhu jen s obtížemi.

Otřesy ustaly stejně rychle, jako začaly. Zase byly slyšet jen zvuky bitvy, doléhající sem skrz zdi, andělská triumfální vřava, jak padala další obranná stanoviště, a samozřejmě také rovnoměrné údery beranidla na bránu Valhaly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lhář - kniha první.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.