www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2011

First published by Random House Australia Pty Ltd in 2011

Illustration copyright © Jan Patrik Krásný 2012

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXIII jako svou 3639. publikaci

Z anglického originálu Brotherband. The Outcasts přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

Tisk Finidr, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2522-6

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-2135-8

Věnováno našemu bratrstvu,

Maxovi, Konanovi, Alexovi a Henrymu.

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

Protože tato kniha pojednává také o plachetních lodích, napadlo mě, že by bylo užitečné vysvětlit některé námořní výrazy, které se v příběhu vyskytnou.

Nebojte se, nepoužíval jsem moře technických podrobností (abych se držel příslušného prostředí), a jsem ji jistý, že pochopíte, o co jde, i když toho třeba o lodích mnoho nevíte. Určité množství námořních výrazů je však nutné, aby příběh působil realisticky.

Takže se do toho pustíme a začít můžeme kdekoli.

Příď, přední část lodi.

Záď, zadní část lodi.

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, když stojíte čelem k přídi.

Pravobok byl také nazýván „kormidelní palubou“ (nebo kormidelní stranou). Kormidelní veslo bylo vždy umístěné na pravé straně lodi.

Proto také loď, když vplula do přístavu, zakotvila vždy levým bokem k přístavní hrázi, aby nedošlo k poškození kormidelního vesla. Vstup na loď pro pasažéry i posádku byl také vždy na levoboku.

Podélné oplachtění, uspořádání plachet, kdy jsou plachty umístěné podél lodního trupu.

Trup, tělo lodi.

Kýl, páteř lodi.

Obšívka, silná prkna připevněná na žebra a kýl – spolu s nimi tvoří trup lodi.

Kormidelní veslo, veslo používané k řízení směru lodi, umístěné na zádi na pravém boku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla.

Ráhno, dřevěná tyč, která je vytažená na stěžeň a nese plachtu.

Stěžeň, sloup, na který se upevňují plachty.

Štítnice, prodloužení boku lodi nad otevřenou horní palubou. Slouží jako ohrazení paluby. Ve štítnici jsou otvory pro uvazovací průvlaky.

Okrajník, horní okraj štítnice.

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky používané k upevnění lana.

Vidlice, čep potřebný k uchycení vesla.

Vějička, úzký dlouhý praporek, který ukazuje směr větru.

Na boční vítr, technika plavby, když vítr vane z boku lodi. Vítr může vát přímo z boku, nebo šikmo zezadu či zepředu a pak se mu říká zadoboční nebo předoboční vítr.

Na zadní vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi.

Na přední vítr, neboli křižování, technika plavby proti větru. Jestliže vane vítr od severu a vy chcete plout na severovýchod, provedete jeden obrat tak, abyste mířili přídí na severovýchod, a můžete pokračovat v plavbě na předoboční vítr tak dlouho, jak budete potřebovat.

Když ale vane vítr od severu a vy chcete plout přímo na sever, budete to muset dělat pomocí řady krátkých obratů, plout klikatě sem a tam a zvolna postupovat k severu na předoboční vítr střídavě zprava a zleva. Křižování se jinak říká také plavba na větru nebo stoupání proti větru. Čím ostřeji může loď plout proti větru, tím je její stoupavost větší.

Ostření, změna směru plavby proti větru.

Odpadání, změna směru plavby od větru.

Obracení přes záď, způsob otočení lodi. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, obrací se po větru a pluje mnohem širším obloukem, s větrem opřeným do plachty, což loď při manévru pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Podkasání plachty, svinutí část plachty a upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru kvůli ochraně plachty a stěžně.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu.

Zdvihací lano, lano používané k vytažení ráhna na stěžeň.

Stěh, silné lano, které zajišťuje stěžeň. Zadní stěh a přední stěh jsou silná lana táhnoucí se od vrcholu stěžně k zádi a přídi (asi je jasné, které je které).

Stěžňová a plachetní lana, stěžňová lana jsou silná lana, která vedou z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň. Plachetní lana se používají k ovládání čili seřizování plachty – k jejímu vytahování a stáčení podle síly a směru větru. V případě nebezpečí může zaznít rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta klesne a loď zastaví.

Snos, zanášení lodi větrem nebo proudem, takže se vychyluje ze svého směru.

Takeláž, veškeré lodní stěžně, ráhna, plachty a lanoví se zařízením a výstrojí k jejich ovládání.

Vaznice, oblouk vypínající se šikmo vzhůru nad boky lodi vpředu a vzadu (přední a zadní vaz).

Navigace, vedení lodi po stanovené trase a určování její polohy.

Takže teď víte všechno, co potřebujete znát z námořních výrazů, a vítejte na palubě světa Bratrstva!

John Flanagan

ČÁST PRVNÍ

SLIB

KAPITOLA PRVNÍ

Před dvanácti lety

Vlčí vítr se jako přízrak vynořoval z předjitřní mlhy a zvolna získával pozemský tvar.

Vlčí loď pomalu klouzala k pobřeží s plachtou svinutou a ráhnem spuštěným na palubu, poháněna všeho všudy čtyřmi vesly. Čtveřice veslařů s nimi zacházela opatrně, na konci každého záběru je zvedla z vody jen asi o palec, tak aby kapky padající zpátky do moře šplíchaly co nejméně. Jednalo se o Erakovy nejzkušenější veslaře a ti byli zvyklí nepozorovaně se přibližovat k nepřátelskému pobřeží.

A v období nájezdů bylo každé pobřeží nepřátelské.

Veslaři se ve svém řemesle vyznali tak dobře, že nejhlasitější zvuk představovalo tiché pleskání drobných vlnek o dřevěný lodní trup. Na přídi se krčil Svengal se dvěma dalšími členy posádky. Všichni tři byli po zuby ozbrojení a upírali zraky dopředu, aby jim neunikla málo zřetelná hranice, kde se moře setkávalo s pláží.

Slabý příboj jim přístup zřejmě usnadňoval, ale trochu víc hluku by přišlo vhod, uvažoval Svengal. Zpěněná bílá voda by v šeru navíc zvýraznila čáru pobřeží. Pak pláž uviděl a zvedl ruku se zaťatou pěstí.

Erak u kormidelního vesla na druhém konci lodi sledoval, jak jeho zástupce vztyčením pěti prstů, potom čtyř a pak tří udává vzdálenost k pláži.

„Vesla ven.“

Erak pronesl ta slova tlumeným hlasem, nezahulákal je jako obvykle, když udílel rozkazy. Ve střední části lodi předával jeho příkazy dál loďmistr Mikkel. Čtyři vesla se naráz zvedla z vody do vodorovné polohy, tak aby žádná zbytečná kapka nespadla do lodi ani do moře, kde by natropila další hluk. O pár vteřin později lodní příď měkce škrábla o písek. Erak cítil, jak se mu při jemném dotyku s pobřežím paluba lodi zachvěla pod nohama.

Svengal i oba jeho druhové se přehoupli přes příď a pružně jako kočky dopadli na mokrý písek. Ti dva vyrazili vzhůru po pláži a v rozestupu prozkoumávali okolí po obou stranách, připraveni varovat posádku, kdyby hrozilo napadení lodi ze zálohy. Svengal uchopil malou pískovou kotvu, kterou mu spustil další námořník. Vystoupal nahoru po pláži asi dvacet kroků, pak zatáhl za kotevní lano, aby se napnulo, a zarazil lopatkovitou kotevní patku do hutného písku.

Se zajištěnou přídí se Vlčí vítr pod tlakem mírného větru trochu pootočil na bok.

„Nalevo čistý!“

„Napravo čistý!“

Dva námořníci, kteří předtím vystoupili na břeh, podávali hlášení. Nebylo zapotřebí chovat se dál nenápadně. Svengal prověřil úsek, za který ručil on, a připojil také svoje hlášení.

„Vpředu čistý!“

Erak na palubě spokojeně pokýval hlavou. Nečekal žádné ozbrojené uvítání na pobřeží, ale vždycky se vyplatilo mít jistotu. Právě proto byl řadu let tak úspěšným nájezdníkem, a proto ztratil jen tak málo svých mužů.

„Dobrá,“ prohlásil a levou rukou zvedl svůj těžký štít z ohrazení paluby. „Jdeme na to.“

Dlouhými kroky přešel vlčí loď k přídi, kde byl na boku umístěný naloďovací žebřík. Prostrčil svou těžkou bojovou sekeru koženým poutkem na opasku, zlehka se přehoupl přes okrajník a sestoupil na pláž. Posádka ho následovala a řadila se za ním. Rozkazy nebyly nutné. Všichni tohle dělali už mnohokrát předtím.

Svengal přistoupil k Erakovi. „Nikde ani živáček, veliteli,“ hlásil.

Erak zabručel. „Kde by se taky vzal. Všichni by měli mít plno práce v Alty Bosky.“

Vyslovil ten název bez ohledu na titěrnosti iberionské výslovnosti, jak bylo jeho zvykem. Dotyčným městem bylo vlastně Alto Bosque, poměrně bezvýznamné trhovní městečko asi šest mil na jih, postavené na zalesněném pahorku, podle něhož dostalo jméno.

Včera si sedm Erakových mužů vzalo lehký člun, přistálo tam, provedlo bleskový nájezd na tržiště a pak se stáhlo na pobřeží. Alto Bosque nemělo vlastní posádku, a tak vyslalo rychlého jezdce do Santa Sebilly, kde si měšťané drželi malou jednotku milice. Erakovým plánem bylo, aby se posádka vzdálila do Alto Bosque a on mohl mezitím se svými muži nerušeně vyplenit Santa Sebillu.

Rovněž Santa Sebilla byla malé město. Pravděpodobně menší než Alto Bosque. V průběhu let však získala záviděníhodnou proslulost díky prvotřídním šperkům, které se tam navrhovaly i vyráběly. Jak šel čas, přitahovala Santa Sebilla další a další zlatníky a umělce, až se stala střediskem uměleckého návrhářství a mistrné výroby v oboru zlata a drahých kamenů.

Eraka, tak jako většinu Skandijců, málo zajímaly umné vzory a mistrovská práce. Hodně ho však zajímalo zlato a věděl, že v Santa Sebille je ho nezvykle velké množství, mnohem větší, než bylo na tak malé městečko obvyklé. Umělečtí šperkaři a návrháři potřebovali hojné zásoby surovin, s nimiž pracovali, tedy zlata a drahokamů. Erak byl vášnivým vyznavačem pravidla o přerozdělování bohatství – tedy pokud se ve značném množství přerozdělovalo směrem k němu –, takže tuto výpravu podrobně plánoval několik týdnů.

Ověřil si situaci za zády. Čtyři muži z kotevní hlídky stáli u přídě Vlčího větru a budou ho střežit, zatímco hlavní oddíl půjde do vnitrozemí. Erak přikývl, spokojen, že všechno je tak, jak má být.

„Pošli dopředu svoje zvědy,“ řekl Svengalovi. Zástupce pokynul oběma mužům, aby vyrazili před hlavním přepadovým oddílem.

Pláž zvolna stoupala k nízké řadě zakrslých keřů a stromů. Průzkumníci k ní přeběhli, prohlédli oblast za ní a pak dali hlavní skupině pokyn vpřed. Krajina zde byla rovná, ale pár mil směrem do vnitrozemí se z planiny zvedalo pásmo nízkých hor. Kolem vrcholků se začínaly objevovat první růžové sluneční paprsky. Opozdili se oproti plánu, pomyslel si Erak. Chtěl se dostat do města před východem slunce, dokud byli lidé ještě rozespalí, nechtělo se jim z postele a neradi přijímali začátek nového dne.

„Trochu přidáme do kroku,“ přikázal stručně a skupinka přešla do rovnoměrného poklusu za ním, seřazená do dvou řad. Průzkumníci dál postupovali zhruba sedmdesát kroků před hlavním oddílem. Erak už zjistil, že nikde v okolí se nemohla úspěšně skrývat větší skupina ozbrojenců. Přesto vůbec neškodilo mít se na pozoru.

Pobízeni kupředu pokyny zvědů vystoupali na hřeben nízkých hor a před nimi se rozkládala Santa Sebilla.

Domy byly vystavěné z nepálených cihel a obílené vápnem. Později v průběhu dne se budou pod horkým iberionským sluncem blýskat a třpytit téměř oslepující bělostí. V předjitřním světle vypadaly matně, šedě a obyčejně. Město nevzniklo podle nějakého předem daného plánu, ale rozrůstalo se celá léta, takže obydlí a krámky stály tam, kde se jejich majitelům zlíbilo je vystavět. Výsledkem byla neuspořádaná směsice klikatých průchodů mezi domy a křivolaké, nepravidelné ulice. Jenže Erak si míchanice domů a obchůdků nevšímal. Hledal hlavní sklad, velkou budovu na kraji města, kde se skladovalo zlato a drahokamy.

A pak ji spatřil. Byla větší než ostatní stavby a měla bytelné, mosazí kované dřevěné dveře. Erak věděl, že za normálních okolností ji hlídala stráž. Jeho zastírací manévr ale patrně dosáhl kýženého výsledku a zdejší milice byla pryč. Jediné místo, odkud mohl vzejít případný odpor, byl malý hrad postavený na útesu asi tři čtvrtiny míle od města. Tam by se pravděpodobně mohli nacházet ozbrojenci. Hrad však obýval nižší iberionský šlechtic a místo, kde stál, bylo jen shodou náhod. Erak znal nafoukanost a povýšenost iberionské šlechty a odhadoval, že hradní pán a jeho lidé se s obyčejnými řemeslníky ze Santa Sebilly stýkají pokud možno co nejméně. Snad si od nich něco kupují, ale nikdy by si s nimi nezadali nebo by se nehrnuli, aby je chránili v nebezpečí.

Skandijci zamířili ke skladu. Když míjeli postranní ulici, objevil se jeden rozespalý obyvatel města, který vedl osla naloženého čímsi, co vypadalo jako neuvěřitelně těžká hranice palivového dříví. Muž měl hlavu skloněnou ještě v polospánku a několik vteřin si oddílu zachmuřených a ozbrojených mořských vlků ani nevšiml. Pak náhle vytřeštil oči, klesla mu čelist, ztuhl na místě a civěl na ně. Erak koutkem oka postřehl, jak se dva z jeho chlapů začínají oddělovat od hlavní skupiny. Prodavač dřeva jim ale nemohl nijak uškodit.

„Nechte ho být,“ nařídil a oba se vrátili zpátky do řady.

Prodavač vyburcovaný zvukem Erakova hlasu pustil oslí ohlávku a zapadl zpátky do úzké uličky, odkud se vynořil. Slyšeli pleskání bosých chodidel po tvrdé zemi, jak se muž snažil dostat od nájezdníků co možná nejdál.

„Otevřete ty dveře,“ přikázal Erak.

Mikkel a Thorn vykročili. Mikkelovou základní zbraní byl meč, takže si od jednoho z ostatních mořských vlků půjčil sekeru a společně s Thornem zaútočili na těžké dveře. Byli Erakovými nejspolehlivějšími bojovníky a velitel pochvalně pokyvoval hlavou nad úsporností jejich úsilí, s jakou štípali dveře a umísťovali střídavě údery seker přesně tam, kde to bylo nejvhodnější, takže každá další rána prohlubovala škodu způsobenou tou předchozí.

Mikkel s Thornem byli nejlepší přátelé. Ve štítové hradbě vždy bojovali vedle sebe, každý spoléhal na toho druhého, že mu chrání záda i boky. Přesto se nápadně lišili postavou. Mikkel byl vyšší a štíhlejší než běžný Skandijec. Byl však silný a svalnatý. A hbitý jako kočka.

Thorn byl o něco menší než jeho přítel, ale zato měl mnohem širší ramena i hruď. Byl jedním z nejobratnějších a nejnebezpečnějších bojovníků, jaké kdy Erak spatřil. Eraka často napadlo, že by se za nic na světě nechtěl utkat s Thornem v bitvě. Nikdy nezažil, že by nějaký protivník vyvázl živý z takové srážky. Navzdory své mohutnosti se Thorn dokázal pohybovat s oslepující rychlostí, když chtěl.

Dveře se rozpadly na dvě roztříštěné poloviny a Erak se vytrhl z přemítání.

„Poberte zlato,“ poručil a muži se hrnuli vpřed.

Naložit zlato a stříbro do pytlů jim trvalo půl hodiny. Vzali jen tolik, kolik dokázali unést, a přinejmenším stejné množství tam nechali.

Snad někdy jindy, řekl si Erak, ačkoli věděl, že žádný další nájezd by už nebyl tak snadný a bezbolestný jako tenhle. Zpětně zalitoval, že nechytili osla toho prodavače dříví. Zvíře by jim odneslo na loď ještě další zlato.

Město se už probudilo a zpoza oken a rohů ulic po nich pokukovaly ustrašené obličeje. Jenže nešlo o žádné válečníky a nikdo nebyl ochotný postavit se tváří v tvář divoce vyhlížejícím seveřanům. Erak spokojeně pokývl hlavou, když se z nitra skladu vynořil poslední z jeho mužů, naložený stejně jako všichni ostatní dvěma malými, ale těžkými pytli. Velitel si oddechl úlevou. Bylo to snadné, pomyslel si. Snadnější, než předpokládal.

Protože nesli náklad, nemohli po stezce vedoucí křovinatým podrostem zpátky na pláž postupovat poklusem jako předtím. Sledoval je nejméně tucet obyvatel města, jako by nechtěli, aby jim jejich zlato a drahokamy jen tak zmizely z očí. Drželi se však v uctivé vzdálenosti a s bezmocným vztekem přihlíželi, jak si mořští vlci odnášejí kořist.

„Thorne, Mikkeli, utvořte zadní voj. Dejte mi vědět, kdyby se něco dělo,“ nařídil Erak. Bylo by až příliš snadné usnout na vavřínech s těmihle lidmi v patách a přehlédnout tak nějakou novou hrozbu, která by mohla vyvstat.

Oba muži kývli, předali své pytle s lupem jiným členům posádky a pak se stáhli na chvost zástupu.

Postupovali asi pětadvacet kroků za hlavní skupinou a ustavičně se otáčeli, aby měli pořád na očích obyvatele města, kteří se táhli za nimi. Thorn jednou naoko zaútočil na dvojici, jež se podle jeho vkusu přiblížila trochu moc, a muži kvapně prchli zpátky do bezpečné vzdálenosti.

„Králíci,“ pohrdlivě ucedil Mikkel.

Thorn se zasmál a chystal se k odpovědi, když tu za roztroušeným hloučkem obyvatel města postřehl pohyb. Úsměv se mu vytratil z tváře.

„Zdá se, že tu máme pár králíků na koňských hřbetech,“ poznamenal. Oba nájezdníci se zastavili a otočili se čelem vzad.

Po hrbolaté stezce mezi křovinami cválalo směrem k nim pět jezdců. Paprsky jitřního slunce se blýskavě odrážely od jejich pancířů a od hrotů kopí, která všichni třímali. Byli ještě kus za nájezdníky, ale kvapem se přibližovali. Oba mořští vlci už slyšeli cinkání jejich výstroje a postrojů koní.

Thorn se rychle podíval za hlavním oddílem. Právě se chystali vstoupit do úzké soutěsky, která vedla dolů a po níž následoval poslední úsek otevřené cesty k pláži. Thorn ostře hvízdl a viděl, jak se Erak zastavil a ohlédl. Ostatní muži z oddílu postupovali co nejrychleji dál.

Thorn ukázal na jezdce. Protože neměl jistotu, že Erak nového nepřítele vidí, zvedl pravou ruku se všemi prsty roztaženými a pak ji se zaťatou pěstí spustil těsně k rameni – což znamenalo signál „nepřítel“. Znovu ukázal na jezdce.

Viděl, jak Erak kývl, že rozumí, a pak ukázal na vchod do soutěsky, kudy právě procházeli poslední z jeho mužů. Thorn s Mikkelem svorně zamručeli a pochopili.

„Dobrý nápad,“ řekl Mikkel. „Zdržíme je u vchodu.“

Vysoké skalní stěny a úzký průchod budou pro jezdce překážkou. Také jim zabrání, aby dva mořské vlky obešli z boku a obklíčili. Budou nuceni zaútočit přímo. Což by zpravidla znamenalo neradostné vyhlídky, jenomže tito dva byli ostřílení a smrtelně nebezpeční bojovníci a každý z nich si byl jistý schopnostmi svými i přítelovými.

Oba věděli, že Erak je nenechá novému nebezpečí napospas. Jakmile bude zlato bezpečně v lodi, pošle jim někoho na pomoc. Jejich úkolem bylo pouze získat čas, ne obětovat se, aby ostatní mohli uniknout. A oba si byli víc než jistí, že dokážou zvládnout pár venkovských strupů na koních.

Zdvojnásobili tempo a spěchali k soutěsce. Za sebou slyšeli radostné výkřiky měšťanů domnívajících se, že lupiči prchají jako o život před mstiteli na koních, kteří nasadili prudký cval, odhodlaní dostihnout vetřelce dřív, než stačí uniknout do úzké soutěsky.

Dva válečníci však neměli ani pomyšlení na útěk. Naopak, jakmile dorazili k soutěsce, Mikkel s Thornem se otočili, tasili zbraně a tváří v tvář blížícím se jezdcům jimi zkusmo máchali.

Podobně jako většina Skandijců měl Thorn coby hlavní zbraň nejraději bojovou sekeru s jedním břitem. Mikkel byl ozbrojený dlouhým mečem. Oba měli na hlavě rohatou helmici a na levé paži nasazený velký dřevěný štít s mohutnou kovovou puklicí uprostřed a zpevňujícími kovovými pásy kolem hran. Nastavili štíty k blížícím se jezdcům, takže z obou mužů bylo vidět pouze nohy a hlavy – a také blyštivý meč a sekeru, které neustále kroužily v malých obloucích a vrhaly odrazy sluneční záře, jak si oba zdatní bojovníci rozehřívali svaly.

Jezdcům na koních připadalo, že štíty a meče zcela blokují vstup do soutěsky. Protože předpokládali, že Skandijci v panice prchají, zaskočil je takový projev otevřeného odporu i sebejistota obou mužů. Zastavili zhruba čtyřicet kroků před oběma bojovníky, rozpačitě hleděli jeden na druhého a každý čekal, že se velení ujme někdo z ostatních.

Skandijci jejich nejistotu vycítili a všimli si, jak neobratně zacházejí s kopími a malými okrouhlými štíty. Chyběla jim lehkost a důvěrná obeznámenost, jaké byly k vidění u zkušených bojovníků.

„Myslím, že těmhle hochům ještě teče mlíko po bradě,“ ušklíbl se Mikkel.

Thorn přisvědčil. „Pochybuju, že zažili opravdový boj.“

Měli pravdu. Jezdci přijeli z nedalekého hradu, přivoláni poslem, který celou cestu ze Santa Sebilly běžel. Byli mladí, jen napůl vycvičení a všichni pocházeli ze zámožných rodin. Shovívaví rodiče vždy uspokojili každý jejich rozmar: koupili novou kroužkovou košili, meč se zlatem tepaným jilcem, nového bojového koně. Svůj výcvik v rytířských dovednostech považovali spíše za společenské vyžití než za něco vážného. Nikdy předtím nestáli tváří v tvář ozbrojeným a odhodlaným bojovníkům, jako byli tito dva, a náhle je napadlo, že to, co začalo jako bezstarostná výprava s cílem zahnat na zbabělý útěk několik drzých lupičů, se může lehce zvrtnout v boj na život a na smrt. Dnes tady mohl někdo zemřít. Takže zaváhali a nevěděli, co udělat dál.

Pak jeden, který byl buď srdnatější nebo ztřeštěnější než jeho druhové, vyrazil z hrdla bojovný výkřik, pobodl koně kupředu a nemotorně se snažil zamířit kopím na dva Skandijce.

„Toho si asi vezmu já,“ řekl Thorn a udělal pár kroků vpřed, aby čelil útoku. Mikkel to spokojeně nechal na něm. Thornova sekera s dlouhou násadou byla proti jezdci na koni mnohem účinnější zbraní.

Thorn si přimhouřenýma očima měřil protivníka. Mladík se kymácel v sedle jako pytel brambor, snažil se zvládnout kopí pod pravou paží a udržet ho namířené na nepřítele. Bylo by až směšně jednoduché ho zabít, napadlo Thorna. Jenže to by jen vystupňovalo zlost těch ostatních. Lepší bude, když ho poníží.

Připravil se ke střetu, zachytil kopí štítem a hravě ho odklonil stranou. Pak naplocho udeřil sekerou útočícího koně do plecí a připravil ho o rovnováhu. Jakmile zvíře zakolísalo, vytrčil dopředu štít, znovu koně zasáhl a ten se začal točit do strany. Narazil na skalní stěnu vedle soutěsky, ztratil půdu pod nohama a s polekaným řehtáním se zřítil na bok. Jezdec měl sotva čas vyprostit nohy ze třmenů, aby ho kůň pod sebou nepřimáčkl. Bezmocně se svalil na stranu a malý štít se mu octl pod tělem. Zuřivě šátral po jilci meče a snažil se vytáhnout dlouhou čepel z pochvy. Když byla napůl venku, Thorn mu kopnutím pomohl pohyb dokončit a dalším mu vyrazil obnažený meč z ruky a roztočený ho poslal pryč.

Mladý jezdec zvedl k Thornovi vyděšené oči. Bezděčně ucukl, když spatřil, jak strašlivá válečnická sekera stoupá obloukem vzhůru. Potom udeřila do tvrdé půdy několik palců od jeho hlavy. Skandijcovy studené a nemilosrdné oči se na něj upíraly. Pak Thorn utrousil jediné slovo.

„Uteč.“

Mladý Iberionec se chvatně vyhrabal na nohy a otočil se na útěk. Vtom ucítil na zadnici prudké kopnutí, to jak mu na cestu pomáhala podrážka Thornovy vysoké boty. Mládenec škobrtal, ustrašeně křičel a potácel se zpátky ke svým čekajícím druhům. Jejich koně neklidně přešlapovali, jak se na ně přenášel strach jezdců.

Mladík slyšel, jak se dva Skandijci za jeho zády chechtají.

Thornovo tušení bylo správné. Očividná lehkost, s jakou se s jezdcem vypořádal, zapůsobila mnohem víc, než kdyby ho jednoduše zabil. Tím, že ho nechal naživu, dal najevo naprosté pohrdání, s nímž on i jeho společník pohlíželi na ta bojovnická ucha. Přezíravost uvrhla Iberionce do ještě větší nejistoty.

„Myslím, žes je trochu vylekal,“ usmál se Mikkel na svého přítele.

Thorn pokrčil rameny. „To je taky správně. Neměli by je pouštět ven s tak špičatými klacky. Jsou víc nebezpeční sami sobě než někomu jinému.“

„Vyprovodíme je odsud,“ navrhl Mikkel. „Už mě začínají otravovat.“

Bez dalšího varování se oba Skandijci rozmáchli zbraněmi a s bojovým pokřikem zaútočili na hlouček jezdců.

Úlek nad tím vším už byl pro rozvrácenou skupinku příliš. Viděli, jak se na ně hrnou hroziví válečníci, a každý byl přesvědčený, že právě on je cílem, který si vybrali. Jeden obrátil koně na zadních a nasadil mu ostruhy. Když sebou zvíře prudce trhlo, mladíkovi vypadlo kopí. Jeho počínání bylo nakažlivé. V rozmezí vteřin uháněli všichni čtyři jezdci v nesouvislé řadě přes pláň a kůň bez jezdce s nimi. Jejich opěšalý kumpán klopýtal nemotorně vzadu, protože mu v chůzi překážely vysoké jezdecké holínky, ostruhy a prázdná pochva meče.

Mikkel s Thornem se zastavili a opření o zbraně při tom pohledu hulákali smíchy.

„Hlavně doufám, že se ve zdraví dostanou domů,“ poznamenal Mikkel a Thorn se chechtal ještě hlasitěji.

„Dámy, už se k nám ráčíte přidat?“ slyšeli Svengala, který se vrátil ještě s pěti chlapy, aby posílili zadní voj. „Zdá se, že žádnou pomoc nepotřebujete.“

Thorn a Mikkel stále rozesmátí zastrčili zbraně a zamířili zpátky ke Svengalovi a ostatním v ústí soutěsky.

„Svengale, měl jsi to vidět,“ vykládal Mikkel. „Tady Thorn je prostě vystrašil tak, že utekli. Nesnesli pohled na jeho šerednou tvář. Jednoho koně to dokonce porazilo.“

Svengal se pobaveně zachechtal. Když se hnal v čele posily vzhůru soutěskou, viděl, jak si Thorn poradil s útočícím jezdcem. Udělalo to na něj dojem. Věděl, že sám by něco takového nesvedl. Vlastně ho nenapadal nikdo jiný než Thorn, komu by se to mohlo podařit.

„Ty jsi taky sehrál svou roli,“ odpověděl Thorn. „I když musím uznat, že já byl velkolepý.“

„Nejsem si jistý, že právě tohle slovo bych –“ Mikkel zvedl ruku, aby poplácal přítele po rameni, když vtom ho zasáhlo kopí.

Přiletělo z ničeho nic. Když o celé té události Thorn později přemýšlel, uvědomil si, že to muselo být kopí, které upustil první z prchajících jezdců. Usoudil, že někdo z obyvatel města, kteří je s odstupem sledovali, kopí plný vzteku a bezmoci zvedl, naslepo ho hodil do houfu Skandijců a potom upaloval jako o život do křoví a do skal, aniž spatřil, jak to dopadlo.

Nemohlo to dopadnout hůř. Těžký železný hrot pronikl pod zdviženou paží do těla a zabořil se hluboko do trupu. Mikkel krátce vykřikl, klesl na kolena a pak se zhroutil na bok. Thorn s hrůzou poklekl ke svému příteli a viděl, jak Mikkel siná v obličeji a život z něj vyprchává.

„Meč...,“ namáhavě ze sebe vypravil Mikkel. Kdyby mořský vlk zemřel v boji a nedržel v ruce zbraň, jeho duše by po smrti věčně bloudila v podsvětí. Svengal už vytasil svůj a vsunul ho Mikkelovi do tápajících prstů. Těžce raněný druh k němu vděčně vzhlédl a pak obrátil zrak ke svému nejlepšímu příteli.

„Thorne,“ řekl a vyslovení toho jediného slova pro něj znamenalo až příliš velké úsilí.

Thorn sklonil hlavu těsně k Mikkelovi. „Vydrž, Mikkeli. Odneseme tě na loď.“

Loď představovala z nějakého důvodu bezpečí a záchranu, jako by prostá přítomnost na palubě dokázala zrušit následky strašného a smrtelného zranění v Mikkelově boku. Jenže Mikkel věděl svoje. Zavrtěl hlavou.

„Moje žena... a chlapec... dej na ně pozor, Thorne.“

Thornovi se zamžily oči slzami, stiskl přítelovu ruku a ujistil se, že Mikkel dál pevně svírá meč.

„Dám. Máš moje slovo.“

Mikkel přikývl a zřejmě ještě jednou naposled sebral sílu.

„Nebude to... pro něj... lehké. Bude... potřebovat...“

Bolest a vyčerpání byly příliš velké. Nedokázal větu dokončit. V očích mu však zbývalo trochu světla. Thorn sevřel ruku pevněji, chtěl, aby to Mikkel dořekl. Potřeboval znát přítelovo poslední přání, potřeboval vědět, co chce, aby se stalo.

„Bude potřebovat co, Mikkeli? Co bude potřebovat?“

Mikkelovy rty se bezhlesně pohnuly. Trhaně nabíral dech, až se celé jeho tělo otřáslo. Z posledních sil pronesl jediné slovo.

„Tebe,“ řekl a zemřel.

KAPITOLA DRUHÁ

O šest let později

Karina, vdova po Mikkelovi, našla jednoho zimního rána Thorna. Ležel zachumlaný v hadrech a starém kožichu prožraném od molů napůl v bezvědomí na závětrné straně veřejné jídelny. Slabé noční sněžení mu pokrylo popraškem vlasy i vypelichanou kožišinu a obarvilo je na bílo. Tváře a ruce měl však promodralé od ostrého mrazu a z nosu mu bez ustání teklo.

Thorn se včera v noci opil tak, že když se vracel do přístřešku na čluny, kde přespával, zabloudil. Dovlekl se do závětří ke zdi, lehl si a matně doufal, že umře.

Což by se pravděpodobně i stalo, kdyby Karina nezasáhla.

Snažila se ho probudit, volala na něj jménem a třásla mu ramenem. Hrubě jí však odstrčil ruku a cosi nesouvisle blábolil. Pak se odvrátil, s očima stále zavřenýma a myslí nepřítomnou.

Znovu s ním zatřásla, tentokrát silněji, ale poctil ji nadávkou a vztekle smetl její ruku. Karině se ocelově blýsklo v očích.

„Hale!“ zavolala na svého desetiletého syna, který právě v kuchyni umýval nádobí po včerejší večeři.

„Ano, mami?“

„Napumpuj vědro vody a přines ho sem. A pospěš si s tím.“

Dorazil za pár minut a vědro držel v ruce natažené od těla, aby na něj ledová voda nevyšplíchla. Vyjeveně zíral, když poznal zhroucenou postavu u stěny.

„To je bláznivý starý Thorn,“ řekl a postavil vědro. „Co tady dělá?“

Když Karina ten výraz uslyšela, přivřela oči. Takhle místní kluci zřejmě nazývali zpustlého bývalého mořského vlka. Byla to hanba až k pláči, napadlo ji, protože si vybavila, jaký úžasný muž Thorn býval, než přišel o ruku.

Ta výprava, při níž ztratil život Karinin manžel Mikkel, se proměnila v řetěz velkých neštěstí. Na zpáteční cestě se Vlčímu větru zlomil v bouři stěžen. Když s nesnázemi odklízeli trosky, aby zachránili loď před potopením, uvízla Thornovi pravá paže ve změti lan a polámaného dřeva a přišel o ruku až po loket.

Ztráta ruky Thorna zničila. Protože měl jen levou ruku, nemohl dál vládnout mečem nebo sekerou, ani veslovat. V navigaci lodí se nevyznal, a přestože byl svého času zručný kormidelník, za horšího počasí byly u kormidelní páky často zapotřebí obě ruce. Na vlčí lodi tedy nebylo žádné místo, které by mohl zastávat, a tak se ocitl na souši, bez možnosti pokračovat v životě, který miloval. Navíc ztratil svého nejlepšího přítele.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bratrstvo - Vyděděnci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.