Dějiny do kapsy

Vladimír Nálevka

Koncert velmocí

Mezinárodní vztahy v letech 1871-1914

Tuto knížku věnuji památce svého dědečka, ruského legionáře Františka Nálevky (1884-1967), který se narodil v čase koncertu velmocí a prošel hrůzami velké války.

Vladimír Nálevka

Koncert velmocí

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

autor:

prof. PhDr. Vladimír Nálevka, CSc. recenzoval:

doc. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. Ústav světových dějin, FF UK Praha

© Vladimír Nálevka, 2006 © Triton, 2006

Cover © Eva Bystrianská, 2006

Vydalo Nakladatelství TRITON Vykáňská 5, 100 00 Praha 10 www.tritonbooks.cz

ISBN 80-7254-763-1

OBSAH

Úvod

Panoráma Evropy v 70. letech 19. století

Spolek tří císařů

Východní krize

Ruskoturecká válka

Berlínský kongres

Rakouskoněmecké spojenectví

Obnovení Spolku tří císařů

Druhá afghánská válka

Povstání v Egyptě

Francouzská okupace Tuniska

Vznik Trojspolku

Francouzskočínská válka

Bulharská krize

Angažovanost evropských mocností v Africe

Francouzskoněmecké napětí r. 1887

Středomořské dohody

Zajišťovací smlouva s Ruskem

Bismarckův pád

Francouzskoruské sblížení

Capriviho „nový kurs" německé zahraniční politiky

Francouzskoruská vojenská konvence

První britskoněmecké spory

Arménská krize

Čínskojaponská válka

Jihoafrická krize, 1895-1896

Řeckoturecká válka

Dálněvýchodní spory

Španělskoamerická válka

Fašoda

Bagdádská dráha

Haagská konference

Anglobúrská válka

Boxerské povstání v Číně

Na prahu 20. století

Anglojaponská smlouva

Ruskojaponská válka

Anglofrancouzská „srdečná dohoda"

Marocká krize

Britskoněmecké námořní soupeření

Angloruská dohoda

Aféra listu „Daily Telegraph"

Oživení východní otázky

Mladoturecká revoluce

Bosenská krize

Druhá marocká krize

Italskoturecká válka

Haldanova mise

Balkánské války

Sarajevo

Poslední měsíc míru

Závěrečný akord

Základní chronologie

Doporučená literatura

Úvod

Hudební encyklopedie definuje koncert pro orchestr jako nejen náročnou souhru, ale i soupeření jednotlivých nástrojových skupin. V teorii mezinárodních vztahů se koncertem označuje systém politické rovnováhy mezi velmocemi. Poprvé byl tento pojem aplikován na období mezi vídeňským kongresem, který probíhal v letech 1814 až 1815, a krymskou válkou v polovině 19. století. Nová konstelace mocenské politiky se vytvořila po sjednocení Německa v roce 1871, kdy se dosavadní souhra předních evropských států - Velké Británie, Francie, Ruska, Rakousko-Uherska a Pruska, podmíněná mimo jiné vědomím společné odpovědnosti za udržení existujícího statu quo, postupně měnila v soupeření dvou aliančních systémů - Trojspolku a Dohody. Menším státům byla v koncertu velmocí přisouzena pouze role mlčenlivých statistů. Přes občasné falešné tóny a okázalé prezentace ambiciózních sólistů se klíčovým hráčům orchestru dařilo až do roku 1914 zabránit celkové evropské disharmonii. Války byly vytěsněny za hranice starého kontinentu, případně na jeho balkánskou periferii. Zápas o kolonie či o sféry vlivu byl často vydáván za civilizační poslání „úděl bílého muže" - a rozsáhlé kořistění v jednotlivých državách bylo omlouváno snahou o nutné zajištění vzestupného trendu hospodářského rozvoje. V roce 1914 ovšem regulační mechanismus koncertu velmocí selhal. Disharmonie se stala děsivou skutečností. Nebyl to však náhlý kolaps. Jeho varovné příznaky se objevovaly v mnoha meziná rodních krizích, a to již od bouřlivé erupce „východní otázky" v polovině 70. let 19. věku. Mnohé, veřejností často podceňované, politické, diplomatické i ozbrojené konflikty urychlily korozi koncertem jištěného systému rovnováhy sil a výsledkem již prakticky neovladatelného procesu postupující konfrontace obou koaličních celků

byla válka z let 1914 až 1918.

Celé generace historiků hledaly a dosud hledají odpověď na základní otázky: Proč k této válce došlo? Jaké byly její příčiny? Výmarská republika, která podpisem pařížské mírové smlouvy v r. 1919 musela akceptovat jednostrannou vinu císařského Německa na zažehnutí válečného požáru, se rozsáhlou edicí diplomatických pramenů z let 1922 až 1927 snažila prokázat, že i dohodové mocnosti přispěly velkým dílem ke vzniku světové války (Die Grosse Politik der Europáischen Kabinete 1871-1914. Sammlung der Diplomatischen Akten des Auswártigen Amtes. Berlin 1922-1927). Také Britové a Francouzi záhy zpřístupnili svoji zahraničněpolitickou dokumentaci (Harold Temperley - George Peabody, ed.: British Documents on the Originsofthe War 1898-1914. London 1927; Documents Diplomatiques Francais 1871-1914. 1e série 1871 až 1900. Paris 1929 an.). Sovětská vláda ve 20. a 30. letech pravidelně publikovala původně přísně tajné materiály carského ministerstva zahraničí v odborném časopisu „Krasnyj Archiv". Pozadu nezůstalo ani Rakousko, které v roce 1930 vydalo osmisvazkovou edici dokumentů týkajících se vídeňské zahraniční politiky v době od bosenské krize do léta roku 1914 (Ósterreich-Ungarns Aussenpolitik von der Bosnischen Krise 1908 bis zum Kriegsausbruch. I—VIII. Wien, Leipzig 1930).

V meziválečném čase vyšly i paměti předních protagonistů evropského koncertu - O. Bismarcka (Gedanken und Erinnerungen. Stuttgart, Berlin 1928), B. Bůlowa (Denkwúrdigkeiten. I—IV. Berlin 1930-1931), A. P. Izvolského (Vospominanija A. P. Izvolskogo. Petrograd, Moskva 1924), V. M. Lamzdorfa (Dnevnik V. M. Lamzdorfa, 1886 až 1980. Moskva, Leningrad 1926), A. Tirpitze (Erinnerungen. Leipzig 1919), Viléma II. (Ereignisse und Gestalten auf den Jahren 1878-1918. Berlin, Leipzig 1922; česky: Události a osoby 1878-1918. Praha, Brno 1922) a mnoha dalších.

Literatura ke zkoumané problematice je prakticky téměř nepřehledná. Z autorů novějších titulů lze mimo jiné uvést M. S. Andersona (The Eastern Question, 1774 až 1923. London 1966), F. R. Bridgeho (From Sadowa to Sarajevo. The Foreign Policy of Austria-Hungary 1866-1914. London 1972), E.M.Carolla (Germany and the Great Powers 1866-1914. Hamden 1966), G. F. Kennana (The Fatefull Alliance: France, Russia and the Coming ofthe First World War. New York 1979) W. L. Langera (The Diplomacy of Imperialism 1890-1902. New York 1951), P. Kennedyho (The Rise of Anglo-German Antagonism 1860 až 1914. London 1980), H. Kissingera (Diplomacy. New York 1994; česky: Umění diplomacie. Praha 1996), A. Z. Manfreda (Obrazovanije russkofrancuzkogo sojuza. Moskva 1975), A. Palmera (Bismarck. London 1976; The Chancellereries of Europe. London 1983) a N. Riche (Friedrich von Holstein. Politics and Diplomacy in the Era of Bismarck and Wilhelm II. I.-II. Cambridge 1965).

Z původní české produkce je stále inspirujícím dílem Šustova šestisvazková Světová politika (Praha 1924 až 1931). Dominantní osobností soudobého výzkumu dějin mezinárodních vztahů na přelomu 19. a 20. století je profesor Filozofické fakulty Univerzity Karlovy PhDr. Aleš Skřivan, CSc., jehož četné publikace mají zcela zásadní význam. Z jeho diplomního semináře vyšli i další, současní badatelé na poli této problematiky - M. Hlavačka, F. Stellner, V. Horčička, M. Pečenka, F. Dufek a mnozí další. (Relevantní publikace A. Skřivana, M. Hlavačky a F. Stellnera jsou uvedeny v závěrečné bibliografii doporučené literatury.) Osobně jsem se tak jakožto autor této publikace, jehož zájmovou oblastí je především problematika druhé poloviny 20. století, mohl v této studii věnované „koncertu velmocí" bezpečně opřít o badatelské výsledky svých přátel a kolegů z Ústavu světových dějin FF UK. Jim také náleží můj upřímný dík. Za pomoc a kritické připomínky děkuji i prvním čtenářům - Martě Nálevkové, Martinu Kovářovi a v neposlední řadě paní redaktorce dr. Olze Baranové.

Panoráma Evropy v 70. letech 19. století

V mrazivém čase končící pruskofrancouzské války - dne 18. ledna 1871 - bylo v Zrcadlové síni zámku Versailles slavnostně prohlášeno ustavení německé říše. Tímto aktem vyvrcholilo nejen úsilí knížete Otty von Bismarcka (181 5-1898) o sjednocení Německa „krví a železem", ale definitivně skončilo i období evropské mocenské rovnováhy vytvořené na vídeňském kongresu v letech 1814 až 1815. Proměna dosavadní geopolitické situace iniciovala postupné rozdělení starého kontinentu na dva soupeřící celky, a otevřela tak cestu k propuknutí první světové války.

Uplynulo sotva deset dní od povýšení pruského krále Viléma I. (1797-1888) na německého císaře, když kapitulovala Paříž a nová vláda historika napoleonské epochy a pozdějšího prezidenta Adolpha Thierse (1797-1877) -Francie byla od 4. září 1870 opět republikou - podepsala na sklonku února 1871 předběžnou mírovou smlouvu s vítěznou říší, ve které souhlasila se ztrátou Alsaska-Lotrinska a zaplacením válečné náhrady ve výši 5 miliard zlatých franků. Tento preliminář byl 10. května 1871 potvrzen ve Frankfurtu nad Mohanem. Německá anexe Alsaska-Lotrinska trvale zatížila vzájemné vztahy obou mocností a zablokovala jakékoliv pokusy o smíření.

Ve Velké Británii se v roce 1868 prosadila liberální strana a její vůdce William Ewart Gladstone (1809-1898) stanul v čele vládního kabinetu Jejího Veličenstva královny Viktorie (1819-1901). Osobní vztahy mezi panovnicí a jejím ministerským předsedou sice nebyly příliš dobré, ale to Gladstonovi nikterak nebránilo v realizaci zásadních reforem. Odlukou církve od státu v Irsku bylo oslabeno tamní dominantní postavení anglikánské církve a zákon o irské pozemkové reformě z léta 1871 — byť v Dolní sněmovně prosazený jen s velkými obtížemi - vytvořil předpoklady pro navázání dialogu s politickými představiteli hnutí za samosprávné uspořádání „Zeleného ostrova". Po roznětu pruskofrancouzského konfliktu prosadil Gladstone u obou válčících stran smluvní garanci neutrality Belgického království. Neuspěl však se svým návrhem protestu proti „německému záboru Alsaska-Lotrinska bez přihlédnutí k mínění místních obyvatel".

Na Apeninském poloostrově využili italští vlastenci pádu císaře Napoleona III. (1808-1873) i následného odchodu francouzské posádky z Říma a spolu s královskými vojáky „věčné město" 20. září 1870 obsadili. Dokončili tak sjednocení Itálie. Král Viktor Emanuel II. (1820 až 1878) přesídlil z Florencie na Quirinal a papeži Piovi IX. (vlastním jménem: Giovanni Maria, hrabě Matai Ferreti, 1792-1878; na Petrově stolci od r. 1846) bylo zaručeno exteritoriálnídrženíVatikánu. Papež ovšem toto rozhodnutí nepřijal a prohlásil se za „vatikánského vězně".

Španělská monarchie procházela od září 1868 vleklou politickou krizí, kterou nevyřešila ani nová liberální ústava z června 1869. Po útěku královny Isabely II. (1830-1904) do Francie usedl na vratký madridský trůn druhorozený syn italského panovníka Viktora Emanuela II., Amedeo-Ferdinand Maria, vévoda z Aosty (1845—1890). Snažil se vládnout ve shodě s ústavou, získal si sympatie niž ších společenských vrstev, ale trvající politická anarchie a vzestup republikánského hnutí ho přiměly v lednu 1873 k abdikaci. Po odstoupení Amedea I. Kortesy vyhlásily republiku, jejíž nedlouhý čas ukončilo vojenské pronunciamento na sklonku roku 1874.

Porážka habsburské monarchie ve válce s Pruskem výrazně oslabila rakouský vliv v německém prostoru a reálná hrozba uherské revolty uspíšila prosazení dualistického uspořádání státu. Vídeňská vláda Friedricha Ferdinanda Beusta (1809—1886) realizovala v květnu 1867 tzv. rakouskouherské vyrovnání a již v červnu byl císař František Josef I. (1830-1916) v Budapešti korunován na uherského krále. Reforma z dubna 1873 zavedla v západní polovině státního celku, v tzv. Předlitavsku, přímé volby do říšské rady. Po ztrátě severoitalských provincií a vytlačení z německého teritoria se rakouské mocenské elity orientovaly na postupné pronikání na Balkán, čímž ovšem vytvářely třecí plochu s Ruskem.

Východní samoděržaví procházelo po prohrané krymské válce z let 1853—1856 postupnou modernizací — zásadním opatřením bylo zrušení nevolnictví v únoru 1861 , nicméně celková civilizační zaostalost ruského impéria byla velkou překážkou hospodářského i společenského rozvoje země. Car Alexandr II. (1818-1881) musel čelit jak teroristickým útokům radikálních „narodniků", kteří se neustále pokoušeli o vyvolání rolnických povstání, tak silné konzervativní opozici, rezolutně odmítající jeho liberální reformy. Na druhé straně úspěšně pokračovalo dobývání Střední Asie. V červnu 1873 obsadila ruská armáda Chivu a o tři roky později připojila k carské říši i kokandský chanát. Přestože mezi Ruskem a Velkou Británií existovala od roku 1869 dohoda o vytvoření jakéhosi nárazníkového pásma na území afghánského emirátu, které mělo oddělovat zájmy obou mocností v této strategicky významné oblasti, spory o zachování „teritoriálního statu quo" trvaly až do ledna 1873, kdy Petrohrad dočasně přistoupil na Brity navrženou severní hranici Afghánistánu. Souběžně probíhala i ruská penetrace na západočínském pomezí. V létě roku 1871 obsadil turkestánský generální guvernér Konstantin P. Kaufman (1818-1882) město Kuldžu a postupně i celý Ilijský kraj. Těmito územními výboji si carské Rusko vytvářelo své vlastní koloniální državy. Mýtus tzv. civilizačního poslání ve Střední Asii se stal konstantou ruské a posléze i sovětské imperiální politiky.

V druhé polovině 19. století se v Evropě prosadila idea národního státu, ale hraniční linie se mnohdy neshodovaly s etnickými hranicemi. Menšinové problémy poté vytvářely neuralgická ohniska národnostního neklidu. Početní růst evropské populace doprovázely významné migrační pohyby — z venkova do měst a ze starého kontinentu do Nového světa. Tíživé sociální podmínky vzedmuly novou vystěhovaleckou vlnu z Apeninského poloostrova, Španělska, Rakousko-Uherska a z Ruska. Z carské říše odcházeli především Židé, kteří tak unikali rasově motivovanému násilí.

Společným jmenovatelem evropských hospodářských a společenských změn byla postupující industrializace, která vytvářela kompaktní průmyslové zóny například mezi Manchesterem a Liverpoolem v Anglii, v německém Porúří či mezi belgickými řekami Sambrou a Maasou. Kolem roku 1875 se k úrovni produktivity dosud vedoucí britské ekonomiky přiblížily Německo, Belgie a Francie.

Naproti tomu výrazně opožděný a nerovnoměrný hospodářský rozvoj v Rakousko-Uhersku, Itálii, Španělsku a nakonec i v Rusku inicioval vznik několika málo tamních průmyslových regionů, obklopených rozsáhlým agrárním zázemím. V poslední třetině 19. století byla již také prakticky dokončena kontinentální síť železničních tratí, která usnadnila spojení s více či méně odlehlými oblastmi světa.

V       roce 1888 vyjel z Paříže do tureckého Cařihradu první „Orient expres" a počátkem 20. věku byla zprovozněna transsibiřská magistrála.

Elektrická energie začala postupně vytěsňovat páru.

V roce 1882 dokončil Thomas Alva Edison (1847-1931) v New Yorku stavbu elektrárny s rozvodnou soustavou, která se stala vzorem pro elektrifikaci evropských měst, ale až generátor na střídavý proud Sebastiana Ferrantiho (1864—1930) umožnil vybudovat dálková vedení elektrického proudu. (V letech 1888—1889 staví své první pražské elektrárny i František Křižík, 1847—1941.) Rovněž rozvíjející se chemický průmysl se stal jednou z nosných bází novodobých technologií, například velkovýroby papíru, organických barviv či umělých hmot. (V této souvislosti nelze nepřipomenout německého chemika Adolfa Bayera /1835—1917/ a jeho vynález syntetické výroby indiga z roku 1878.) Předzvěstí nového času se stal čtyřtaktní spalovací motor Němce Nikolause Otta (1832-1891) z r. 1876.

Mechanizace zasáhla i zemědělství. Na sklonku 70. let 19. století let začaly do Evropy přicházet americké samovazací žací stroje a posléze i kombajny. Na velkostatcích se běžně používala parní mlátička, sestrojená již v r. 1811 Angličanem Richardem Trevithickem (1771-1833).

Přes trvající polaritu mezi chudobou a bohatstvím životní úroveň většiny námezdně pracujících byla stále katastrofálně nízká — se postupně emancipovala vlivná střední společenská vrstva, která se posléze stala oporou vznikající evropské občanské společnosti. Až dosud se kontinentální politické strany dělily na konzervativní a liberální. Jejich společným jmenovatelem byl důraz na politickou demokracii a funkční — byť v jednotlivých zemích různě limitovaný — parlamentní systém. Lišily se však v poměru ke státu - liberálové usilovali o omezení jeho role na nutné minimum, a to i v ekonomické sféře , dále v hodnocení tradičních společenských hodnot, například církve, rodiny, či v důrazu na společenský pokrok. V tomto obecném rámci se vyvíjely a diferencovaly i evropské vládní struktury. Zatímco ve Velké Británii nemohla královna jmenovat vládu bez souhlasu parlamentu, ve sjednoceném Německu byl kancléř a jeho ministři odpovědni pouze císaři, a nikoli zastupitelskému sboru. Vládní moc ve třetí francouzské republice se zodpovídala senátu a poslanecké sněmovně. Prosincová ústava z r. 1867 zavedla v předlitavské části habsburské monarchie některé občanské svobody, například nezávislost soudců, náboženskou toleranci či svobodu tisku, ale i nadále ponechala omezené volební právo. V Rusku byl panovník ničím neomezeným, „samoděržavným", vládcem. Slova, která v roce 1818 napsal Metternichův důvěrník Friedrich von Gentz (1764—1832), platila i o půl století později: „Pro ruského cara neexistují žádné z překážek, které omezují jiné panovníky a maří jejich záměry — nemusí se dělit o pravomoc, respektovat ústavní normy, veřejné mínění atd. O čem v noci sní, to může ráno uskutečnit.“

V 70. letech se však dosavadní politická struktura začala obohacovat o nová seskupení, budovaná na třídním, profesním, zájmovém či náboženském principu. Karlem Marxem (1818—1883) a Bedřichem Engelsem (1820—1895) v roce 1864 založené „Mezinárodní dělnické sdružení" iniciovalo vznik sociálnědemokratických stran v Německu, Belgii, Rakousku, Holandsku a v r. 1878 i v českých zemích. Ve Francii, kde bylo dělnické hnutí oslabeno rozdrcením Pařížské komuny v květnu 1871, se skutečně vlivná socialistická strana zformovala až na přelomu 19. a 20. století. V témže čase se prosadily i politické strany, které se opíraly o rolnické zázemí a národně či konfesně orientovaná hnutí. Otto von Bismarck byl jedním z prvních evropských státníků, kteří pochopili, že vzestupu socialistického hnutí nelze čelit pouze zákazy a represemi. V listopadu 1871 mimo jiné prohlásil: „Nynější vládnoucí státní moc může čelit zmatkům socialistického hnutí, a to tak, že realizuje to, co se zdá v socialistických požadavcích oprávněné a slučitelné se státním a společenským pořádkem." Proto mimo jiné prosazoval určení maximální možné délky pracovní doby, mzdové pořádky, starobní a nemocenské pojištění, výstavbu levných dělnických bytů atd.

Novým společenským fenoménem se stal sport. Ze Švédska se šířilo lyžování, od r. 1877 se pravidelně konal wimbledonský tenisový turnaj, prosazovaly se i jednotlivé atletické disciplíny, vzmáhala se organizovaná cyklistika a na sklonku století i automobilismus. Železnice, telegraf a posléze i telefon učinily svět „menším" a dostupnějším. Součástí životního standardu bohatších vrstev se stalo rekreační cestování, především návštěvy lázní a horských středisek.

Ve výtvarném umění se objevil nový směr: impresionismus - nazvaný podle obrazu Clauda Moneta (1840-1926) z r. 1874 „Impression, soleil levant" („Dojem, východ slunce") , který akcentem na tvorbu v plenéru, světlo, barevnou instrumentaci a zachycení atmosféry okamžiku oponoval dosud převládající malbě v ateliéru.

V tomto prostředí postupující všestranné modernizace a nesporného sociálnětechnického pokroku se v následujících desetiletích odehrával i mocenskopolitický souboj klíčových evropských mocností.

Spolek tří císařů

Bismarckovou noční můrou po roce 1871 byla obava ze vzniku protiněmecké koalice. Proto vytrvale usiloval o izolaci poražené Francie, která se samozřejmě nechtěla smířit se ztrátou Alsaska-Lotrinska, přičemž vědomí vlastní vojenskopolitické slabosti motivovalo její opatrné hledání možného spojence pro budoucí odvetu. Thiersova vláda vkládala určité naděje jak do předpokládané protiněmecké orientace Rakousko-Uherska, tak do sílícího slovanského hnutí v Rusku. Vídeňský kabinet hraběte Karla Sigmunda Hohenwarta (1824-1899) se skutečně netajil svojí nelibostí s novým uspořádáním středoevropského prostoru, přičemž neodmítal ani názory konzervativců, kteří se nechtěli smířit s výsledkem pruskorakouské války z roku 1866. Jeho snaha o důslednou federalizaci monarchie, včetně státoprávního vyrovnání s Čechy, ovšem vyvolala bouři odporu domácí německomaďarské politické elity. Polínko do již vydatného ohně nesouhlasu s tzv. „favorizováním Slovanů" přiložil i Otto von Bismarck při srpnovém setkání císařů Františka Josefa I. a Viléma I. v Bad Ischlu, a tak výsledkem tohoto soustředěného tlaku byl říjnový pád Hohenwartovy vlády a jmenování knížete Adolfa Auersperga (1821-1885) novým předlitavským ministerským předsedou. Ministerstvo zahraničí převzal vlivný uherský magnát a oblíbenec císařovny Alžběty (1837 až 1898), hrabě Gyula Andrássy st. (1823-1890), který otevřeně usiloval o vytvoření protiruského spojeneckého svazku s Německem a Velkou Británií. Ostrovní království, přestože byly jeho državy ohroženy ruským pronikáním do nitra Asie, se však nemínilo na kontinentu nikterak vázat a nadále pokračovalo ve své politice „skvělé izolace".

Rusko, které se v roce 1871 opět prosadilo v Černém moři, rozšířilo své expanzivní záměry - vedle středoasijského prostoru — i na Balkán. Imperiální ideu podpořili vůdčí představitelé všeslovanského hnutí, například Nikolaj Jakovlevič Danilevskij (1822-1885), jehož kniha Rusko a Evropa se stala biblí panslavismu. Pravoslavnou ortodoxií umocněné mesianistické představy o mocenském a duchovním poslání samoděržaví sice nekorespondovaly s jeho všestrannou civilizační zaostalostí, ale silně rezonovaly na dvoře cara Alexandra II. Zejména ministr války Dmitrij Alexejevič Miljutin (1816-1912) a vyslanec v Istanbulu hrabě Nikolaj Pavlovič Ignatěv (1832—1908) chtěli využít emancipačního hnutí jižních Slovanů nejen proti Turecku, ale i vůči Rakousko-Uhersku. Naproti tomu se stařičký kancléř kníže Alexandr Michajlovič Gorčakov (1798—1883) oprávněně obával výbušného potenciálu jihoslovanských národních aktivit, přičemž ovšem ani on nehodlal tolerovat jak případný rakouský průnik k úžinám, tak německé porušení dosavadní evropské rovnováhy sil. Proto také skrytě podpořil cílevědomou snahu Francie

0       obnovení svého tradičního vlivu a „politickomocenského statu quo" na rýnské hranici. Obdobně smýšlel

1       car Alexandr II., který se však především obával revolučního rozvratu nesourodého impéria a s pochopením naslouchal Bismarckovým úvahám o nutné solidaritě konzervativních monarchií. Důsledkem carova strachu z opakování polského povstání z roku 1863 byla i jeho silná skepse vůči politickým vizím slavjanofilů.

Na září 1872 byla připravována návštěva císaře Františka Josefa I. u Viléma I. a Alexandr II. si otevřeně řekl - v rozhovoru s německým velvyslancem - o přizvání k tomuto, původně čistě protokolárnímu, setkání dvou panovníků. Bismarck souhlasil, a tak se ve dnech 3. až 11. září v Berlíně konala schůzka tří císařů. Říšský kancléř, s ironií jemu vlastní, výstižně glosoval tuto událost před britským velvyslancem Odo Russelem: „Poprvé v dějinách zasedli tři císařové ke společnému obědu v zájmu míru. Chtěl bych, aby vytvořili svornou skupinu, podobnou Canovovým ,Třem gráciím'. Přál bych si, aby se nechali mlčky obdivovat. Rozhodl jsem se proto, že je nenechám mluvit. Toho jsem také dosáhl, jakkoli to bylo těžké, neboť se všichni tři považují za významnější státníky, než ve skutečnosti jsou."

V průběhu berlínské schůzky nebyly podepsány žádné úmluvy, pouze Gorčakov s Andrássym se ústně dohodli na zachování statu quo na Balkáně. Bismarckova snaha o zdůraznění protifrancouzského ostří panovnického summitu byla poněkud oslabena Gorčakovovým sdělením francouzskému velvyslanci v Berlíně vikomtu A. Gontaut-Bironovi, že Rusko „potřebuje silnou Francii". A tak se hlavním výsledkem zářijového setkání tří „východních císařů" stala okázalá demonstrace jejich „politického sblížení".

Začátkem roku 1873 však Rusové Berlínu navrhli uzavření obranné vojenské konvence. Otto von Bismarck tuto ideu akceptoval, ovšem s podmínkou jejího rozšíření i na Rakousko-Uhersko. V květnu císař Vilém I. — v doprovodu Bismarcka a generála Helmutha Moltkeho (1800—1891) — oplatil carovi jeho nedávnou berlínskou návštěvu a v Petrohradu, společně s Alexandrem II., potvrdil již šéfy generálních štábů podepsanou smlouvu obou říší o vzájemné vojenské pomoci. Obě signatářské strany se zavázaly, že pokud bude jedna z nich napadena „kteroukoli evropskou mocností", dostane sejí od druhé strany ozbrojené podpory.

O několik týdnů později přijel car se svým doprovodem do Vídně a při rozhovorech s Františkem Josefem I. se pokusil rozšířit německoruskou vojenskou konvenci o rakouského partnera. Císař však odmítl, neboť se obával možného válečného konfliktu s Velkou Británií, a Rusům nabídl zcela novou dohodu, založenou na předpokládané partnerské spolupráci obou panovníků při řešení mocenských sporů, jež měla probíhat tak, aby „různost jejich názorů neohrozila evropský mír". K uzavření bilaterálního vojenského svazku mělo dojít až v případě akutní hrozby agrese. Tato tzv. Schónbrunnská smlouva byla podepsána 6. června 1873. Vilém I. se pak k této dohodě připojil osobním dopisem z 23. října téhož roku. Motivy urozených signatářů byly přirozeně různé. Rusko se jistilo proti Velké Británii, se kterou se střetávalo ve Střední Asii, habsburská monarchie pracně hledala novou zahraničnepolitickou orientaci, zvláště když Andrássyho námluvy v Londýně nebyly příliš úspěšné, a sjednocené Německo se snažilo upevnit své postavení v mezinárodním dění. Toto de facto „tajné poradní ujednání" bylo již současníky nazváno „Spolkem tří císařů". V této politické konstelaci byla Rusku garantována jeho západní hranice, aniž by však Petrohrad tento nesporný zisk kompenzoval podporou Bismarckovy politiky vůči Francii. Geopolitické konstanty sporů mezi Rakousko-Uherskem a Ruskem - přes obnovení „Spolku" trojstrannou smlouvou z 18. června 1881 — ovšem i nadále prohlubovaly korozi dynastické jednoty „východních monarchií". Svatá aliance byla již skutečně minulostí.

Mezitím ve Francii pokračovala Thiersova vláda - premiér byl souběžně i hlavou státu — v celkové obnově země. Nové zákony zavedly všeobecnou brannou povinnost a urychlené splacení válečné náhrady se stalo prvořadým cílem exekutivy. S pomocí národních půjček byly v roce 1873 vyrovnány poslední reparační pohledávky a německá armáda opustila francouzské území. Paradoxně však v témže čase — 24. května 1873 — vyslovila monarchistická většina v národním shromáždění Thiersovi nedůvěru a po jeho demisi byl novým prezidentem republiky zvolen umírněný roajalista maršál Marie Mac Mahon (1808—1893). Bismarck se v této souvislosti obával zesílení revanšistických nálad a nemýlil se. První větší poválečnou krizi v německofrancouzských vztazích vyvolal v srpnu 1873 „pastýřský list" biskupa z Nancy. Katolický prelát v něm vyzval všechny věřící k modlitbám za opětovné navrácení Alsaska-Lotrinska Francii a prakticky souběžně francouzský episkopát odsoudil kancléřovu protiklerikální kampaň v samotném Německu. Bismarck neváhal s razantním protestem a Paříži opět připomněl „váhu pruského meče". Francouzský ministr zahraničí, umírněný orléanista vévoda Louis Charles Decazes (1819-1886), sice požádal církevní hierarchii o utlumení protiněmeckých aktivit, ale na druhé straně adresoval do Vídně, Londýna a Petrohradu dopisy se žádostí o ochranu. Listy zapůsobily a již 13. února 1874 navštívili Gorčakov a Andrássy - František Josef I. a jeho ministr zahraničí pobývali v té době shodou okolností v ruském hlavním městě — francouzského velvyslance v Petrohradu a potvrdili mu svoji solidaritu s jeho ohroženou domovinou. Také královna Viktorie v osobním poselství císaři Vilémovi I. varovala před rozpoutáním nového válečného konfliktu.

Bismarckova snaha o izolaci Francie nebyla tedy až dosud příliš úspěšná, a jeho další diplomatické úsilí směřovalo proto k prolomení oné bariéry nesouhlasu s německými mocenskými ambicemi. Nabídka všestranné podpory ruskému pronikání na Balkán a perspektivně i na Blízký východ měla být kompenzována carovým nezájmem o osud Francie. Kancléř využil nemoci německého tituláře a poslal do Petrohradu svého zvláštního zplnomocněnce Radowitze, kterému 27. února 1875 zaslal následující instrukci: „Čím více žádoucí je pro nás všestranný rozvoj přátelství mezi oběma říšemi na Východě, kde zájmy a vliv Ruska zcela dominují, tím méně můžeme opomíjet, že v dalších oblastech, kde jsou ve hře zájmy Německu nejbližší, se přátelství obou dvorů neprojevuje vždy tak, jak by se projevovat mělo, aby si je všichni uvědomovali. Nejsme citliví ani v Srbsku, ba ani ne v Polsku, ale tam, odkud Evropě hrozí nebezpečí války, a to je na Západě. Bylo by užitečné připomenout ruským zástupcům u našich západních sousedů smysl i ducha našeho těsného přátelství. Nic tak neživí v Paříži válkychtivou náladu, jako víra v ruské sympatie k Francii..."

Rusové však nereagovali tak, jak Bismarck předpokládal, a když se v dubnu 1875 v německém tisku objevily úvahy — podpořené výroky generála Moltkeho — o případné preventivní válce nejen proti Francii, ale i o mož ném vpádu do Belgie, Alexandr II. i Gorčakov za svého květnového pobytu v Berlíně proti tomu ostře protestovali. Velká Británie, kde v roce 1874 stanul v čele konzervativního kabinetu Benjamin Disraeli (1804-1881), rovněž odsoudila německou válečnou propagandu. Zvláště ji znepokojily Bismarckovy hrozby vůči Belgii, neboť si byla dobře vědoma významu této země pro vlastní bezpečnost Británie. Královna Viktorie si 6. května 1875 poznamenala: „Setkala jsem se s panem Disraelim a hovořili jsme o poplašných zprávách z Německa, týkajících se války. Řekla jsem, že je to nepřijatelné, že Francie po léta nebude moci válčit a že bychom měli, v souhře s ostatními mocnostmi, pohovořit s oběma státy co nejostřejším jazykem a vyhlásit, že nesmějí bojovat, protože Evropa by další válku nevydržela. Pan Disraeli řekl, že Bismarck se stává něčím podobným jako první Napoleon, že se proti němu musí spojit celá Evropa."

Rozhodná ruskobritská demarše donutila říšského kancléře k ústupu. Rychle dementoval všechny zprávy o německých válečných přípravách a knížeti Gorčakovovi popuzeně řekl — mezi čtyřma očima , že „pokud někdo obviňuje Bismarcka z úmyslu vyprovokovat válku, znamená to, že ho považuje za idiota".

Zažehnání ozbrojeného konfliktu přivítala především Francie, kde již od ledna 1875 probíhal složitý zákonodárný proces upevňující republikánskou formu státu. Nesporným paradoxem tvorby nového řádu v této souvislosti bylo to, že jej vytvářeli politikové, kteří „po léta snili o království, až konečně dospěli k republice".

Otto von Bismarck pochopil, že Spolek tří císařů nebude ani v budoucnu spolehlivým garantem německých zájmů v kontinentálním dění, a snad již v čase „válečného poplachu" začal přemýšlet o nové konstrukci mocenských vztahů. V polovině 70. let 19. století byla však evropská politika zaskočena razantním otevřením „východní otázky".

Východní krize

Od konce 18. století ztrácela osmanská říše svoji dosavadnízahraničněpolitickou dynamiku; emancipačnísnahy Řeků a Srbů oslabily její soudržnost a nebyla již příliš odolná vůči tlaku evropských mocností, především Ruska. Po uzavření drinopolského míru v roce 1829 carská diplomacie otevřeně usilovala o kontrolu a posléze i o získání strategicky cenných úžin Bosporu a Dardanel. Návrhy cara Mikuláše I. (1796-1855) směřující k rozdělení „Osmanova dědictví" byly však blokovány Velkou Británií, která vytrvale prosazovala princip „Integrity ofTurkey", považovaný za nejúčinnější bariéru vůči ruskému průniku na Balkán a do Středomoří. Krymská válka v letech 1853-1856 sice načas utlumila expanzivní snahy samoděržaví, ale poté, co se Petrohrad v roce 1871 zbavil „ponižujících" podmínek Pařížského míru, obnovil svoji destruktivní aktivitu vůči „chorému muži na Bosporu".

Mezitím se Turecko pokusilo prostřednictvím tzv. reforem tanzimatu o částečnou modernizaci své státní správy, soudního systému, školství a vojenství. Jejich efektivitu však rozmělnila stále prázdná státní pokladna. Vleklá ekonomická krize — v říjnu 1875 musela vláda vyhlásit státní bankrot - iniciovala vznik mladoosmanského hnutí, jehož představitelé viděli v evropském modelu konstituční monarchie jediný vhodný lék pro těžce nemocnou říši. Vlivný stoupenec mladoosmanů velkovezír Midhat paša (1822-1884) zorganizoval 29. května 1876 palácový převrat, který sesadil rozmařilého sultána Abdůlazize (1830—1876), jehož pozdní slabost pro mladé chlapce překročila meze i poměrně široké orientální tolerance. Na uvolněný zlatý trůn v istanbulském paláci Topkapi byl posazen notorický alkoholik Murad V. (1840-1904), kterého po dalším zásahu Midhata paši vystřídal v srpnu 1876 sultán Abdůlhamid II. (1842—1918). Ten se pak strůjci svého mocenského vzestupu odvděčil tím, že ho v roce 1881 poslal do pouštního vězení v Arábii, kde byl posléze zardoušen.

O turecké dědictví se zajímalo i Rakousko-Uhersko. Císař František Josef I. byl stále frustrován ztrátou severoitalských držav v průběhu risorgimenta a ochotně naslouchal hlasům, které mu doporučovaly kompenzovat tento ústup průnikem na Balkán. Přes protesty uherské politické elity, obávající se posílení slovanské populace v habsburské monarchii, vídeňský dvůr nyní uvažoval o získání Bosny a Hercegoviny. Její případné ovládnutí mělo zabezpečit rakouskouherskou přítomnost na Jadranu. Při své návštěvě Dalmácie v červnu 1875 se František Josef I. již stylizoval do role ochránců Jihoslovanů proti turecké hospodářské zvůli.

Revolta rolníků, která vypukla 5. července 1875 v Hercegovině, otevřela tzv. východní krizi, která v následujících letech výrazně ovlivnila evropské politické dění. Povstání v Nevesinji zažehlo ohniska neklidu i v dalších osmanských provinciích na Balkáně a rezonovalo i v již emancipovaných celcích Srbska a Černé Hory. Společným jmenovatelem rychle se šířícího rolnického hnutí byl odpor proti stále se stupňujícímu daňovému útisku turecké správy. Postupně se prosadily i požadavky na rozdělení půdy muslimských statkářů. Gradace ozbroje ných konfliktů mezi povstalci a tureckými jednotkami, stejně jako neskrývaná podpora Bělehradu „bojujícím bratřím v Hercegovině" přiměly velmoci k zásahu. Konzulové Ruska, Rakousko-Uherska a Německa se s vědomím Vysoké porty pokusili v srpnu 1875 o zprostředkování smíru, ale jejich iniciativa zcela ztroskotala. Sultán sice 2. října přislíbil provedení požadovaných reforem, ale věrohodnost jeho závazku okamžitě zpochybnilo oznámenío státním bankrotu. Také panovníkovo prosincové „iradé" o občanské rovnosti všech poddaných bez rozdílu náboženského vyznání nebylo Jihoslovany akceptováno. Sultánovým prohlášením již nevěřily ani velmoci a jejich memorandum z 30. prosince 1875 žádalo po Portě „činy, a nikoliv programy".

V obdobném duchu byla koncipována i Andrássyho nóta, kterou velvyslanci evropských mocností předali Portě o měsíc později. Vedle zajištění občanské rovnoprávnosti křesťanů v osmanské říši měla být řešena i otázka vlastnických vztahů k zemědělské půdě. Sultán sice 11. února 1876 souhlasil s navrženými reformami, ale povstalci odmítli složit zbraně a požadovali reálné záruky velmocí. Rusko poté v květnu 1876 iniciovalo schůzku Spolku tří císařů v německé metropoli. Výsledný dokument summitu, tzv. Berlínské memorandum, v podstatě opakoval požadavky Andrássyho nóty, ale doplnil je o varování před možným zásahem velmocí, pokud bude Porta i nadále ignorovat mezinárodní úsilí o zlepšení „údělu balkánských křesťanů". Kategorický tón memoranda byl ovšem okamžitě oslaben britským odmítnutím jakéhokoliv nátlaku vůči osmanským Turkům. Vláda Benjamina Disraeliho nemínila především tolerovat ruskou angažovanost na Balkáně, zvláště když sama usilovala o kontrolu východního Středomoří, a demonstrativně vyslala do Besického zálivu poblíž Dardanel válečnou flotilu. Královně Viktorii poté ministerský předseda věcně oznámil: „Loďstvu nebylo nařízeno, aby chránilo křesťany nebo Turky, ale aby chránilo impérium Vašeho Veličenstva. Kdyby Vaše Veličenstvo přijalo Berlínské memorandum, byl by již v tomto momentu Istanbul okupován Rusy a turecké loďstvo by bylo postaveno pod jejich dohled."

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Koncert velmocí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.