Frank Rehfeld

v nakladatelství FANTOM Print

Prokletí trpaslíků

Vyhnanství trpaslíků *

Krev trpaslíků *

* Připravujeme, české názvy se mohou ještě změnit

FANTOM Print

2011

Copyright © 2009 by Frank Rehfeld

Copyright © 2009 by Blanvalet Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-145-7

ISBN 978-80-7398-445-8 ePub

ISBN 978-80-7398-446-5 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1
Zlatá žíla

Pronikli hlouběji do nitra země než kdykoliv předtím, možná dokonce hlouběji, než kdy nějaký trpaslík kutal od počátku časů. To pomyšlení naplňovalo Barloka hrdostí, současně ale i neurčitým pocitem tísně. Samozřejmě věděl, že všechny příběhy o bestiích z hlubin jsou dílem čiré fantazie, strašidelnými pohádkami jako ta o Požíračích rud a mnoho jiných, které sloužily jen k tomu, aby lekaly děti a odrazovaly je od hraní si v nebezpečných štolách. A přesto – i jemu je kdysi v dětství vyprávěli a něco z nich v něm stále ještě doznívalo.

Barlok nevrle potřásl hlavou a zapudil ty myšlenky. Pokud někdo věděl, že v hlubinách země, ba dokonce i uvnitř stále se rozšiřujícího Elan-Dhoru, hrozí nebezpečí, pak to byl on. Ale v tomto případě se nejednalo o nějaké bytosti z pohádek, nýbrž o nanejvýš reálné nepřátele jako gnómové, skřítci, goblini, a tu a tam dokonce i jeskynní trolové, a on sám nemálo přispíval k odvracení hrozby, kterou představovali.

Netrpělivě sledoval, jak Nuran, předák kutací čety, a další pracovník ověřují stabilitu ne právě bezpečně vypadajícího úseku chodby kousek před nimi. Opatrně oťukávali skálu kladívky, opírali se do větších kusů horniny a lomcovali výčnělky. Dolů se snášel písek a jemná suť, ojediněle se ze stropů nebo ze stěn oddělovaly i malé kameny, ale k závalu, kterého se Barlok obával, nedošlo.

„Mně se to nechce líbit,“ pošeptal mu Warlon tak tiše, že to mohl slyšet jen on. „Všechno to přímo smrdí léčkou.“

Barlok na něj vrhl rychlý pohled. Znal Warlona už léta, stejně jako všechny ostatní válečníky ozbrojeného doprovodu ho osobně vycvičil. Zrzavý trpaslík z rodu Korrilanů byl jeho zdaleka nejlepší žák a v průběhu doby se vypracoval až na jeho zástupce a získal titul bojového velitele. Zbabělý v žádném případě nebyl. Právě naopak, někdy si počínal až příliš troufale a směle a musel být odkázán do patřičných mezí; daň za jeho dost nízký věk pouhých sto devatenácti let.

Právě tato skutečnost ovšem dodávala jeho slovům na váze, nemluvě o tom, že vyslovil nahlas přesně to, co se honilo hlavou i Barlokovi – a jeho by se ani ve snu nikdo neodvážil obvinit z ustrašenosti, nebo dokonce zbabělosti. Vždyť byl považován za jednoho z největších žijících hrdinů svého lidu.

Sotva vyšel z akademie, hned se zúčastnil boje o rubínové žíly v severních štolách. Sotva o desetiletí později pomáhal skoncovat s hrůzovládou Černého Barga a jeho bandy jeskynních trolů. Konečně nikoliv jen slavným hrdinou, nýbrž přímo živoucí legendou se stal ve chvíli, kdy trpaslíci pod jeho vedením vybojovali vítězství nad spojenou armádou gnómů a goblinů v bitvě u Zlatých síní, po němž získal také titul mistra války, nejvyšší hodnost, jakou kasta válečníků udělovala.

Během těchto a mnoha dalších bojů ani na okamžik neváhal statečně čelit nebezpečí. Ještě dnes o tom svědčily četné jizvy na celém jeho těle, z toho dvě jen v obličeji. Ovšem teď, jako člen ochranného doprovodu při prozkoumávání oblasti, v níž neexistoval žádný viditelný náznak hrozby, pociťoval Barlok tíseň, kterou si sám nedokázal vysvětlit. Varoval ho instinkt a on se v průběhu svého mezitím už víc než dvě stě padesát let trvajícího života naučil podobné pocity jen tak neignorovat. Nejednou mu zachránily život.

„Jsem na tom úplně stejně a uleví se mi, až se vrátíme se zdravou kůží,“ odvětil tiše. Warlon byl jediný, před kým si mohl dovolit dát najevo projev slabosti, aniž by se musel bát, že bude při první vhodné příležitosti využit proti němu. „Nevěřím žádnému skřítkovi, a už vůbec ne, když přichází s dary nebo předstírá, že má pro nás cenné informace. Kdyby bylo po mém, vyhnal bych ho takovým kopancem, že by se zastavil až v nejtemnější tůni podsvětí.“

Také toto byla nebezpečná poznámka, kterou by se neodvážil tak otevřeně pronést před nikým jiným, byla totiž nepřímo namířena proti králi Burianovi. Byl to koneckonců právě on, kdo skřítka, který včera požádal o audienci, nejen přijal, ale také uvěřil jeho tvrzení, že objevil ani ne den pochodu od nejspodnějších úseků dolů Elan-Dhoru zlatou žílu stěží představitelné velikosti a vydatnosti. Tedy alespoň uvěřil natolik, aby vyslal do dosud naprosto neprobádaných hlubin tuto expedici – rozhodnutí, které Barlok jednoduše nechápal.

Skřítci byli proslulí lstivostí a záludností; malí tvorové s droboučkýma ručičkama a nožičkama a vrásčitou kůží, hodně připomínající skalní horninu. Na rozdíl od gnómů, goblinů, a hlavně trpaslíků nikdy nevytvořili svébytnou civilizaci, místo toho obývali temné jeskyně skoro jako zvířata. I když s nimi trpaslíci neválčili, byli pro ně skřítci neustálým zdrojem mrzutostí, hlavně proto, že žili převážně z toho, co si dokázali ukrást, a proto neustále podnikali loupežné výpravy až na území Elan-Dhoru.

Barlokovu podezíravost ještě přiživilo skřítkovo jednoznačné odmítnutí dovést je k údajnému nálezu. Jen jim popsal cestu a sám zůstal pod nicotnými výmluvami v Elan-Dhoru. Ale ani to nedokázalo zvrátit rozhodnutí krále Buriana – jeho lakota byla větší než nedůvěra.

„Pro skřítky nemá zlato žádnou cenu,“ podotkl Warlon. „Ale vědí, jakou hodnotu má pro nás. Proto je nasnadě, že budou vyměňovat informace o objevené žíle za potraviny a další věci.“

„Právě tím odůvodnil král své rozhodnutí,“ zabručel Barlok. „Ale zatraceně, jde o skřítka a těm nedochůdčatům se nedá věřit…“

Odmlčel se, protože k nim přistoupil Nuran.

„Kdybychom sem mohli přitáhnout pár podpěrných trámů, cítil bych se líp, ale aspoň nehrozí okamžité nebezpečí závalu,“ oznámil. Nuran byl velice malý trpaslík, dobře o půl hlavy menší než Barlok, a také vousy měl řídké a pramálo působivé. Přesto zaujímal jako mistr rud vysoké postavení v kastě dělníků, i když za ně vděčil v první řadě příslušnosti k váženému rodu Salorisů. Vlastně byla jeho hodnost až příliš vysoká, než aby se zúčastnil podobné expedice, ale šance, že spojí své jméno s velkým nálezem zlata – a nejspíš také příležitost pěkně zahrát Barlokovi na nervy – pro něj byla tak lákavá, že se přihlásil dobrovolně.

„Tak dobrá, půjdeme dál,“ rozhodl Barlok proti svému vnitřnímu přesvědčení. Skoro by byl raději, kdyby se průchod chodbou ukázal být příliš nebezpečným a přiměl je k návratu. Nic tu nebylo uměle opracováno, jednalo se pouze o přirozeně vzniklé trhliny ve skále, jaké se vyskytovaly díky struktuře horniny všude pod Stínovými horami, tady ovšem tvořily mohutný podzemní labyrint, který byl dokonce i po tisíciletích prozkoumán jen z malé části. Do této oblasti, ležící až za Podzemním mořem, dosud vstoupilo jen velmi málo trpaslíků. Štoly se divoce klikatily, a dokonce i přibližný směr, kterým vedly, se často dal jen těžko odhadnout. Mnohé končily prostě v nicotě, většinou z nich ale vedly početné odbočky, které je zase spojovaly s dalšími chodbami.

Také se často stávalo, že štoly byly zasypány zříceným kamením nebo se tak zužovaly, až jimi trpaslík nemohl projít. Z toho důvodu se jejich oddíl skládal hlavně z dělníků, jimž byla přidělena eskorta pouhých pěti válečníků. Úkolem deseti dělníků bylo uvolňovat cestu, když to bude nutné – což by jim samozřejmě v případě léčky bylo málo platné. Pokud zlatá žíla opravdu existovala, měli dělníci navíc odhadnout její velikost, čistotu a výnosnost a odebrat vzorky. Prozatím ale neměli skoro nic na práci. Navzdory skřítkovu popisu nepočítali s tím, že tady dole narazí na převážně široké, bezpečné a přirozenou cestou vzniklé chodby, místo toho vycházeli z podstatně většího množství výkopových prací, jinak by byl jejich průzkumný oddíl nejspíš menší. Barlok si přál, aby tomu tak opravdu bylo a on s sebou neměl žádné nebo jen málo dělníků, zato ale víc válečníků. Pak by nemusel brát takové ohledy, a hlavně se rozčilovat s Nuranem, který se nikdy netajil pohrdáním ke kastě válečníků.

Tuny horniny nad hlavou, které Barlokovi za normálních okolností dodávaly pocit bezpečí, na něj ztěžka doléhaly, jako by mu chtěly ukázat, jak ztracený je jeho malý bojový oddíl v tomto obrovském, neprobádaném labyrintu.

I přes Nuranovu zprávu šli mimoděk rychleji, dokud nenechali nejisté místo za zády. I potom vrhal Barlok stále dokola nedůvěřivé pohledy ke stropu. Vždycky se snažil vžít do nepřítelovy mysli a tělesně ne právě silní skřítci by je nejsnáze zabili tak, že by je pohřbili pod padajícím kamením.

Ale nic se nestalo. Kolem různých odboček pronikali bez úhony stále dál, až chodba pojednou nečekaně skončila u skalní stěny. Horninou se od stropu až k zemi táhla pouze průrva, široká asi na dvě šířky dlaně. Pro skřítka nejspíš nebyl problém protlačit se jí, ovšem pro trpaslíka to bylo nemožné.

„Zatraceně, o tom to malé nedochůdče nic neříkalo,“ zaklel Barlok.

„Vypadá to, že tady naše cesta končí. Mohli bychom se nanejvýš pokusit obejít to místo boční štolou, ale to by nás mohlo stát spoustu času.“ Hněv ve Warlonově hlase se nedal přeslechnout.

„Tak snadno se nevzdám. Nejdřív se na to pořádně podívám,“ zavrčel Barlok a vzal mu z ruky lucernu. Normálně vrhal plamen hořící uvnitř světlo na všechny strany, ale díky systému vsazených zrcadel a umně vybroušené čočce bylo možné vytvořit jasný paprsek mířící jediným směrem. Barlok provedl potřebné úpravy a popošel až na konec štoly. Tam namířil světelný paprsek na průrvu a sám se do ní o kousek výš na několik vteřin zahleděl.

„Jenom ulomený kus skály, za kterým chodba pokračuje,“ oznámil. Sekyrou odškrábal trochu uvolněného kamene. „Je dost drolivý, neměl by nás zdržet dlouho. Do toho, uvolněte nám cestu!“

Ustoupil stranou a vrátil Warlonovi lucernu. Dva muži z kutací skupiny postoupili vpřed a začali mlátit krumpáči do stěny. Jak čekali, skála nekladla žádný zvláštní odpor a už po několika minutách rozšířili spáru natolik, aby se jí mohl trpaslík bez problému protáhnout.

„Vidíte, někdy je lepší běžet hlavou proti zdi než namáhavě hledat okliku,“ ušklíbl se Barlok.

Pronikali dál do štoly, přičemž s Warlonem kráčeli stejně jako předtím v čele skupiny, zatímco zbývající tři válečníci tvořili zadní voj, aby mohli dělníky před sebou a za sebou co nejlépe chránit. Ve vzduchu za štěrbinou se vznášel těžký pach staré, vlhké horniny, jako by tudy už po staletí neprošla žádná dýchající bytost. Po několika desítkách kroků náhle popadl Warlon Barloka za paži a druhou s lucernou vytrčil kousek dopředu.

„Tam!“ vydechl. V záři lucerny se objevil slabý nažloutlý lesk, vycházející z pravé stěny chodby před nimi a s každým krokem sílící. „Zdá se, že je tu opravdu zlato. Skřítek podle všeho opravdu nelhal.“

Než stihl Barlok něco říct, protáhl se kolem něj Nuran a spěchal přímo k místu, ze kterého třpyt vycházel.

„Zlato, o tom není pochyb!“ vyrazil ze sebe po krátkém zkoumání vítězoslavně. „A očividně je to opravdu mocná žíla.“

Barlok upustil od toho, aby ho kvůli hrubému zanedbání bezpečnosti odkázal do patřičných mezí. Také jeho se zmocnilo vzrušení z nálezu. Ještě před několika minutami by bez váhání vsadil celý roční plat na to, že tady kromě léčky na nic nenarazí, ale teď před sebou viděl zlato na vlastní oči. Jednalo se o dva zhruba na šíři dlaně široké pruhy, které se táhly horninou, rychle se rozšiřovaly a už po několika krocích splývaly do skoro metr širokého pásu.

Krátce poté dorazili do malé jeskyně. Pohled, který se jim naskytl, vyrazil dech i Barlokovi. Všude se stěnami, stropem, a dokonce i dnem táhly zlaté žíly, tak velké a v tak malých rozestupech, že horninu bylo vidět jen výjimečně a mohli jste mít pocit, že se nacházíte uvnitř jediného obrovského kusu zlata. Byl tu jediný další přístup, ležící takřka přesně naproti.

Ale ať byl pohled sebevíc omračující, Barlok byl až příliš válečník, než aby byť jen na okamžik zapomněl na své povinnosti. Prudce se otočil dřív, než se mohli hlasitě jásající dělníci bezhlavě vřítit do sluje.

„Ani o krok dál!“ zavelel zamračeně. „Morlosi, Solane, Okrane, vy zabezpečíte tento vstup, my s Warlonem si vezmeme na starost druhý. Teprve až dám znamení, můžete se vy ostatní porozhlédnout a odebrat vzorky, ale ne dřív.“

Aniž by čekal na odpověď, vydal se s Warlonem pomalu vpřed. Štola, která vybíhala z jeskyně na protilehlém konci, se sotva lišila od té, kterou přišli, snad s výjimkou toho, že i tady se stěny skládaly takřka výlučně ze zlata. Pro Barloka bylo ale podstatnější, že ani zde nenarazil na žádný náznak hrozícího nebezpečí.

Přesto váhal. Jeho neklid v žádném případě nezmizel, spíš ještě zesílil, aniž by si ho dokázal vysvětlit. Na okraji jeho zorného pole se po lesklých stěnách mihotaly stíny – několikrát zlomené a odražené pohyby rozrušených dělníků před lucernou. Tento nález zlata byl prostě příliš krásný, než aby byl skutečný, radostné opojení sem nebo tam. Navzdory neskutečnému bohatství všude kolem nich, které jako by jen čekalo, až je vytěží, by tady neměli být. Nebezpečí tu bylo přítomné, to cítil Barlok zřetelně, i když neměl sebemenší představu o tom, jaké je povahy. Přesto si byl jistý, že si jen něco nenamlouvá. Dokonce i kdyby se nejednalo o léčku skřítků, existovalo stále dost hrozeb, číhajících v neprobádaných oblastech hlubin. Nestvůry, které postrádaly inteligenci gnómů, goblinů i skřítků, svým způsobem byly ale mnohem strašnější.

Mimoděk položil ruku na násadu Kostilamače, bojové sekyry s krátkým topůrkem, kterou měl zaháknutou za opaskem. Současně se ještě jednou pozorně rozhlédl, než konečně neochotně zvedl ruku na znamení, že je všechno v pořádku. Nemohl prostě ukončit tuto výpravu jen kvůli nepříjemnému pocitu.

Dělníci se okamžitě začali rojit po jeskyni. Kladívky a špičáky odlamovali ze stěn kousky zlata, aby zjistili, do jaké hloubky žíly sahají, a strkali si je do brašen na důkaz svého nálezu a aby po návratu ověřili čistotu zlata.

„Tolik zlata! Je to prostě neuvěřitelné!“ zavolal na ně jeden z dělníků. „Tak obrovská žíla, a jen čeká na to, abychom ji vytěžili. Ode dneška už nebude nic stejné jako dřív.“

„Tento objev nám přinese jmění,“ přidal se další kutač podobně nadšeně. „Elan-Dhor díky němu opět získá dřívější moc a důležitost! Všichni se budou jako za starých časů rvát o to, aby s námi mohli obchodovat. Všechno se teď pro náš lid obrátí k lepšímu!“

Ozval se souhlasný jásot.

„Co si o tom myslíš?“ obrátil se Barlok na Warlona.

„Řekl bych, že mají pravdu,“ odpověděl mladší trpaslík a pohladil si zrzavé vousy. „Leží tu víc zlata, než se dá vytěžit za celý trpasličí život. Všichni…“

„To jsem nemyslel,“ vpadl mu Barlok do řeči a mrzutě svraštil čelo. „Nemluvím o zlatě, nýbrž o našem úkolu.“

„A co s ním má být? Jde to přece líp, než jsme si mohli vysnít. Všechno, co ten skřítek řekl, se ukázala být pravda a nic nenaznačuje léčku. Nezdá se ani, že by tu někde byli gnómové nebo jiná sebranka, která by nám mohla nález upřít. Dokonce ani zarkhanové se nejspíš nezdržují nikde poblíž.“

Ve chvíli, kdy to Warlon vyslovil, si Barlok uvědomil, jak strašidelný panuje tady dole klid. Od okamžiku, kdy prošli průrvou, nepotkali živáčka – před svitem jejich lucerny kmitavě neuteklo žádné zvíře a jinak všudypřítomné šelestění nožiček hmyzu ustoupilo tísnivému tichu.

„Slyšel jsi někdy o podobném výskytu zlata?“ zeptal se Barlok stísněně. „O žíle, která by byla tak velká, že se v jejím nitru nevytvořily jen dlouhé štoly, ale dokonce celé jeskyně?“

„O žádné takové jsem neslyšel, ale jednu teď vidím na vlastní oči. No tak, vážně je pro tebe tak těžké radovat se s ostatními?“

Barlok pokrčil rameny.

„Nevím. Něco se mi nezdá. Cítím to naprosto zřetelně, ale je to jen neurčité tušení. Nedokážu si to prostě vysvětlit.“

„Ty a tvoje předtuchy!“ Warlon se zasmál. „Jsi prostě až moc válečník. Nemůžeš mít z ničeho radost, protože za vším dobrým větříš klam a zradu, a čím jednodušeji a lépe něco jde, tím roste tvoje podezíravost.“

„A dost často právem!“

„Jistě. Jako v případě smlouvy s gobliny, kterou ses snažil všemi prostředky zmařit, díky níž teď ale žijeme s těmi chlapíky dvě desetiletí v míru.“

„Protože vědí, že už nás znovu neoklamou a že by riskovali zkázu celého svého lidu, kdyby ještě jednou narušili hranice Elan-Dhoru.“ Barlok odmítavě máchl rukou. „Ale o to nejde. Hrozí nám nějaká pohroma, a velká, ale nevím, z které strany. Neměli bychom tu být, zlato sem, zlato tam. Tahle tichá, prázdná chodba celá ze zlata. To smrdí – jako trpasličí past. Nejraději bych se otočil na patě a vrátil se s větším oddílem složeným jen z válečníků, abychom nejdřív propátrali celé okolí po možných hrozbách.“

„S tím nikdy nepochodíš.“ Warlon ukázal na dělníky, kteří se tak jako předtím nacházeli v radostném opojení. „Stejně jako oni si budou počínat všichni, až se rozkřikne, jaké množství zlata tu leží. Král Burian určitě neodsune začátek kutacích prací na neurčito jen proto, že ty máš špatný pocit a jsi zase jednou až moc podezíravý. To bys musel přijít s něčím určitějším.“

„Já vím. V tom je právě ten problém,“ vyhrkl Barlok a potřásl hlavou. „Možná si opravdu jenom něco namlouvám, ale znáš moje heslo: Raději být vždycky trochu opatrnější, než je třeba, než jedinkrát něco zanedbat.“

„Myslím, že během mého výcviku neuplynul jediný den, kdy bys mi to nepřipomněl.“ Warlon se znovu zasmál, pak náhle zvážněl, když k nim přistoupil Nuran.

„Tak, mistře války, co na to říkáte teď? Kdyby vás král poslechl, připravila by nás vaše podezíravost o největší objev, který byl za staletí učiněn! Opustila vás intuice, nebo to byl přece jen pouhý pesimismus zatrpklého starého muže, který za vším vidí spiknutí, léčky a podvod?“ Po Nuranově tváři se rozlil mazaný úsměv. „No, král Burian si bude určitě ještě dlouho pamatovat vaši dobrou radu. Vraťme se, nemůžu se dočkat, až podáme o tomto nesmírném nálezu zprávu.“

„Ještě jsme nesplnili úkol!“ namítl Barlok prudčeji, než měl v úmyslu – zřetelné znamení jeho nervozity. „Nedokážeme ani přibližně odhadnout, jak velká ta žíla je a kolik zlata tu leží,“ dodal mírnějším tónem. „A neumíme ani popsat eventuální hrozby, což je alespoň pro mě mnohem důležitější.“

„Hrozby?“ Nuranův hlas zněl pronikavě a trpaslík se široce rozmáchl rukou. „Kde tady jsou nějaké hrozby? Copak pořád nejste ochoten přiznat omyl? Říkám, ať se okamžitě vrátíme a podáme zprávu.“

Barlok pochopil, že vůbec nejde o to, jak by se měli zachovat. Nuran se cítil být v převaze, protože momentálně všechno hovořilo v jeho prospěch. Chtěl si triumf vychutnat, aby Barloka navíc ponížil tím, že nechá dojít k měření sil. Barlok si uvědomoval, že se pohybuje na tenkém ledě, ale nebyl ochotný se tak snadno vzdát.

„A co vás vede k domněnce, že rozhodnutí je na vás, mistře rud?“ zeptal se, a zatímco shlížel spatra na menšího trpaslíka, vysunul trochu dopředu hranatou bradu.

„Vy jste tady jen jako náš doprovod a já velím celému podniku!“

„Omyl,“ odvětil Barlok s úšklebkem. „Váš úkol spočívá jen v prozkoumání zlaté žíly. Úkolem mým a mých mužů však není pouze vaše ochrana, nýbrž také odhalení možných nebezpečí, a tato oblast bude považována za bezpečnou, až já řeknu, že tomu tak je. A teď říkám, že jsem ještě neviděl dost, abych učinil podobné rozhodnutí. Takže se starejte o svoje a mě nechte dělat mou práci, jak považuji za vhodné! Je to jasné?“

Nuran se na něj ještě chvíli rozzlobeně díval, pak se beze slova obrátil k odchodu.

„To nebylo moc chytré,“ pronesl Warlon tiše. „Je všeobecně známo, že tě nemůže vystát, ale teď sis z něj udělal nepřítele.“

„Z takových nepřátel strach nemám. Ten chlap je nafoukaný hlupák. Však on se zase uklidní. Při všem tom zlatě všude kolem mu hněv dlouho nevydrží.“

„A co teď máš v plánu?“

Barlok hned neodpověděl, místo toho chvíli přecházel sem a tam, až nakonec zase zůstal stát před Warlonem.

„Nejrozumnější by bylo, kdybychom všichni zůstali pohromadě, abychom mohli v případě útoku vybudovat účinnou obranu,“ řekl. „Ale při tom, jaká je situace, budu muset udělat pravý opak. Podívej se tamhle!“ Barlok ukázal do štoly, před kterou stáli. „Tam vpředu se chodba hned několikrát větví.“

Warlon ostře nasál vzduch. „Snad nemáš v úmyslu…“

„I když je mi to proti mysli, nemám jinou možnost,“ prohlásil Barlok. „Pokud nebudu schopen vznést pádné námitky, začnou tady bezprostředně po našem návratu kutat tisíce dělníků a nejspíš sem dorazí i minimálně jednou tolik členů kasty válečníků a učenců, jen aby na vlastní oči spatřili tuto nepředstavitelně vydatnou zlatou žílu. Abychom co nejvíc snížili riziko, že se vženou přímo do záhuby, musíme prozkoumat co největší oblast. Takže nám nezbývá nic jiného než se rozdělit do skupinek a doufat, že nás nikdo nepřepadne. Každý válečník, včetně nás dvou, doprovodí dva dělníky a pak se vydáme do jednotlivých štol.“

„Ale to je šílené! Pokud opravdu narazíme na něco nebezpečného…“

„Možná to je šílené,“ vpadl mu Barlok do řeči. „Ale jak už jsem řekl, nemáme bohužel jinou možnost. V žádném případě se nevrátím, dokud nezjistím, co je tady dole v nepořádku!“

* * *

Čím hlouběji pronikali, tím obtížnější byla cesta. Zem byla nerovná a plná prasklin, tu a tam stoupala, aby vzápětí příkře poklesla někdy i o víc než půl metru, a částečně byla pokrytá sutí. Na některých místech visel strop tak nízko, že se Barlok a oba jeho společníci museli přikrčit, a nejednou se stěny sbíhaly tak těsně k sobě, že se dokázali jen s námahou protlačit bokem. Skála jako by vylučovala vlastní vlhkost a Barlokovi zvlhly ruce i tvář, jak je musel tisknout těsně ke kameni. Ale mohli být rádi, že vůbec našli tak příznivé podmínky. Rozšířit existující chodby bude mnohem snazší než teprve razit štoly. Ještě pořád nenarazili na stopu žádné jeskynní havěti, která by měla na tak vlhkých místech přebývat.

V nepravidelných intervalech objevovali další odbočky. I tam to vypadalo, že se stěny skládají z větší části z čistého zlata. Některé končily po několika málo metrech, jak bylo vidět v soustředěném paprsku lucerny, další se táhly bůhvíkam. Zjevně tu existoval skutečný labyrint přirozeně vytvořených chodeb a slují, v jehož temné rozlehlosti působil zářivý paprsek jejich lucerny jako osamělý ukazatel cesty.

Od okamžiku, kdy se oddělili od ostatních, ušli dobrých dvě stě kroků a pořád ještě nenarazili na konec žíly. Musela být opravdu gigantická. I když byl Barlok celou duší oddán válečnickému řemeslu, nedokázal se ani on úplně ubránit účinkům pokladů, které je obklopovaly. Trpasličí lid tvořil užší pospolitost než kterýkoliv jiný národ, možná s výjimkou elfů, o nichž se toho vědělo už jen málo. Pokud se společenství vedlo dobře, pak se dařilo i každému trpaslíkovi, bez ohledu na to, k jaké kastě patřil a jaké postavení zaujímal. V hojnosti se všechny statky dělily stejně spravedlivě jako v nedostatku. Jen tak mohla jejich společnost přežít v nitru země, do značné míry izolována od zbytku světa. Pro Barloka samotného se toho alespoň krátkodobě moc nezmění, na rozdíl od většiny příslušníků svého lidu sotva přikládal materiálnímu bohatství nějakou hodnotu. Ovšem dlouhodobě…

V jednom bodě měl Nuran naprostou pravdu – ocitli se na rozcestí, v budoucnu už nebude nic jako dřív. Kdysi existovala četná podzemní města jako Elan-Dhor, obrovské mnohapatrové doly plné nádherných síní, zdobené s veškerou okázalostí, jaké byli nedostižně zruční trpaslíci schopni.

Ale slavná doba jejich lidu už dávno pominula. Některá města byla opuštěna poté, co byly doly vytěženy a veškeré kutání nedokázalo vynést na světlo žádná další ložiska rud, drahokamů a dalších pokladů. Další byla dobyta nepřáteli a vypleněna, obyvatelé vyhnáni nebo pobiti. A o několika málo – jako třeba o kdysi skvostném Zarkhadulu, největším a nejkrásnějším trpasličím dole, jaký kdy existoval – se už ani nevědělo, co se s nimi stalo, neboť všechny přístupy k nim byly zasypány tolika tunami suti, že se už nikomu nepodaří je opět uvolnit.

Pouze Elan-Dhor přetrval, poslední bašta lidu, který byl kdysi dost silný na to, aby se pustil do křížku i se samotnými elfy, teď už ale čítal jen několik desítek tisíců příslušníků. Obyvatelstvo zdecimovaly hladomory, války a přírodní katastrofy. Těžba rud a drahých kovů byla čím dál nákladnější, výnos čím dál menší. Pod Stínovými horami jako by se už nevyskytovaly žádné cenné statky, takže v uplynulých staletích slábl i obchod s povrchem, hlavně s lidmi, a teď se už skoro úplně zastavil.

Jenže nyní přišel tento nález tak neskutečného rozsahu, zlato v takovém množství, že by si ho nikdo nedokázal představit ani v nejdivočejších snech! Těžba i řemesla trpaslíků se dočkají nového rozkvětu. Ostatní se budou rvát o to, aby mohli s Elan-Dhorem opět obchodovat – a obrovské nové bohatství přiláká armády závistivců.

To pomyšlení Barloka trochu zchladilo. Nepochyboval, že objev naleziště zlata bude dřív nebo později znamenat válku. Nepřátelé se přiženou ze všech stran. Ostatní obyvatelé hlubin ani lidé na povrchu nedokážou odolat pokušení a nedalo se předpovědět, k čemu to povede. Možná právě toto podvědomé tušení budoucích hrozeb, které s sebou nález přinášel, bylo to, co tak podněcovalo Barlokův neklid. Možná tento objev zlata, od něhož si slibovali posílení moci a významu trpasličího lidu, bude ve skutečnosti pouze znamenat počátek cesty, na jejímž konci bude jeho záhuba.

„Viděl jste už konečně dost, abychom se mohli vrátit?“ zeptal se Nuran, když štola, kterou kráčeli, nakonec skončila u skalní stěny. I když Barlok nebyl v žádném případě nadšen jeho přítomností, začlenil předáka kutacího oddílu do své skupiny, aby proti němu Nuran nemohl ostatní někde popouzet. „Budu si na vás stěžovat králi!“

„Udělejte to, jestli vám to způsobí radost,“ odpověděl Barlok lhostejně. Věděl, že se u dvora těší navzdory krátkodobému triumfu mistra rud mnohem větší vážnosti než Nuran, který těžil jen ze svého vznešeného původu, nikoliv z vlastních zásluh, a tak ho výhružka příliš nevystrašila.

V zásadě už byl Barlok ochoten se vrátit. Ještě stále cítil počáteční tíseň, ale sám už skoro nevěřil, že narazí na konkrétní hrozbu, i kdyby se toulali štolami celé hodiny. Zjevně ho instinkt v tomto konkrétním případě zradil. Kvůli Nuranovi ale váhal udělit patřičný rozkaz, protože mistr rud by si každou vstřícnost vyložil jako známku slabosti.

Barlok byl zbaven nutnosti rozhodnout, protože v tu chvíli mu k uším dolehlo hlasité volání rohu, sice zdeformované ozvěnou ve štolách, ale bezpochyby to byl trpasličí roh. On sám udělil rozkaz, aby ho měl každý válečník u sebe. Troubení se v podzemních chodbách neslo do daleka a byla to ta nejjednodušší cesta, jak přivolat pomoc, když jste se dostali do nebezpečí nebo učinili nějaký zvláštní objev. Studený a podivně zdeformovaný v tomto zlatém labyrintu se zvuk zaryl do Barloka, jako by se v jeho naříkavém tónu ztělesnila trpaslíkova číhající nervozita.

„Za mnou!“ nařídil Barlok. Aniž by věnoval pozornost společníkům, vyrazil tak rychle, jak mu jeho těžké, masivní kroužkové brnění dovolovalo.

U jedné z odbočujících štol se na okamžik zarazil a zaposlouchal. Jistější by bylo vrátit se ke křižovatce, kde se rozdělili, ale přetrvávající troubení rohu se bezpochyby ozývalo mnohem zřetelněji z postranní chodby. Možná to je zkratka. To riziko musel podstoupit.

„Tudy!“ zvolal a vběhl do štoly.

„Co to má znamenat?“ vydechl Nuran ztěžka vedle něj. Tvář měl zkřivenou.

„To se hned dozvíme,“ odvětil Barlok zachmuřeně a snažil se, aby nedal příliš najevo obavy. Ještě nebylo jisté, zda se jedná o poplašný signál kvůli hrozícímu nebezpečí. „V každém případě se muselo stát něco mimořádného.“

Už zakrátko vyústila chodba do další štoly, širší a vyšší než všechny předchozí. Roh se teď ozval v bezprostřední blízkosti, zjevně si opravdu notně zkrátili cestu. Když se Barlok zahleděl doleva, spatřil nějakých sto kroků od sebe Warlona, který stál před průlomem ve zlaté stěně na konci chodby. V jedné ruce držel bojovou sekyru, druhou tiskl ke rtům roh. Jeden z jeho společníků stál vedle něj, tvář úlekem bledou jako křída. Jako ochranný štít před sebou držel oběma rukama lucernu. Druhý dělník ležel nehybně před nimi na zemi.

Barlok k němu přispěchal, poklekl a zběžně ho prohlédl, ale pro muže už bylo na veškerou pomoc pozdě. Byl mrtvý. Srdce mu provrtalo něco špičatého, tenkého. Něco jako dýka nebo čepel meče…

„Co se stalo?“ zeptal se a napřímil se. Také ostatní tři oddíly mezitím dorazily na místo a Warlon nechal roh klesnout. Tvář měl zrůzněnou děsem. Nezmohl se na odpověď a neodvrátil zrak od díry ve stěně. Také Barlok zíral napjatě na zubatý otvor ve skále, nezahlédl ale žádnou zjevnou hrozbu.

Takže ho instinkt nezklamal, jakkoli by mu bylo v tomto případě mnohem milejší, kdyby se zmýlil. Nebezpečí, které celou tu dobu cítil, bylo reálné a vyžádalo si první oběť. Barlok dělníka před dnešním dnem nikdy neviděl, neznal dokonce ani jeho jméno, takže necítil žádný osobní smutek, ovšem hluboké rozpaky ano. Průzkumný oddíl se nacházel pod jeho velením, a díky tomu byl odpovědný za jeho ochranu. Byly mu svěřeny životy i bezpečí mužů, ale teď byl jeden z nich mrtev. I když se Barlok neobviňoval ze zanedbání povinností, vnímal ztrátu jako osobní selhání.

„My… dorazili jsme na konec štoly a už jsme se chtěli vrátit,“ vykoktal konečně Warlon. Barlokovi neuniklo, že mladý válečník i během hovoru neustále sklouzává pohledem k průlomu ve stěně. Okraje horniny prozrazovaly, že byl vytvořený čerstvě, ale co se nachází za ním, nedokázal Barlok rozeznat, protože tma připomínala neproniknutelnou zeď, která před jeho zraky všechno skrývala. Ze štěrbiny vanul sotva postižitelný vánek, jen o trochu chladnější než okolní vzduch.

„Ale pak udeřil Talos několikrát špičákem do stěny,“ pokračoval Warlon a ukázal na mrtvého dělníka u svých nohou. „Dutý zvuk nám prozradil, že překážka nemůže být moc tlustá. Potřebovali jsme na její proražení jen několik minut a za ní…“ otřásl se. „Jsou tam jednoznačné stopy umělého opracování. Musíš se na ně podívat sám. Je nemožné je popsat, tak cizí a děsivé jsou. Proto jsem okamžitě vydal rozkaz k ústupu. Talos šel jako první a sotva se vrátil do štoly… všechno se to odehrálo příliš rychle, nedokázali jsme nic rozeznat. Z vteřiny na vteřinu byl mrtvý!“ Warlon začal pomrkávat a stále znovu a znovu hleděl k otvoru. „Přísahám, že jsem nezanedbal své povinnosti, cokoliv ho zabilo, musí být neviditelné, neuvěřitelně rychlé a…“

Barlok pochopil, že se válečníka může každou chvíli zmocnit panika, kterou dosud potlačoval. Dlaní v rukavici ho udeřil z boku do přilbice. Hlasité zařinčení Warlona umlčelo a ukončilo i bázlivý šepot, který jeho slova vyvolala u ostatních trpaslíků.

„Vzpamatuj se!“ vyjel na něj Barlok velitelsky a přiměl se k řádnému postupu, aby čelil hrozbě, která jako by tančila v posměvačných stínech po stěnách a zamlžovala mu mysl chladným vánkem proudícím z díry. „Jsme válečníci, na to nezapomínej!“ Prudce se otočil. „A vy laskavě zajistěte oblast! Copak mě obklopují samí neschopní hlupáci?“

Ostatní tři válečníci se spěšně rozmístili tak, aby chránili skupinu dělníků směrem k otevřenému konci chodby. Barlok zachmuřeně potřásl hlavou a snažil se zapomenout, že musel sám nejdřív s námahou setřást tíseň, která se ho zmocnila. Právě proto, že muže všechny osobně sám vycvičil a vytrénoval, očekával od nich přirozeně mnoho a reagoval patřičně nekompromisně na každý šlendrián nebo nesprávné počínání. Dokonce i uvnitř válečnické kasty měl kvůli tomu nelehkou pozici. Mnozí ho považovali za příliš tvrdého a jeho očekávání za přehnaná, za relikt z dávnějších, válečnických časů. Barlokovi to bylo jedno. Nikdy nechtěl po ostatních víc, než dokázal sám, a vždycky s tím měl dobrou zkušenost. Jeho úspěchy hovořily samy za sebe. Války nebyly žádnou procházkou růžovým sadem a válečník, který na to zapomněl, býval příliš rychle mrtvý válečník. Na toto ponaučení se nesmělo v jejich řemesle nikdy zapomínat.

„A my dva se teď porozhlédneme na druhé straně!“ obrátil se Barlok zpátky na Warlona. Na tváři zástupce se objevilo zděšení, ale Barlok tomu nevěnoval pozornost. Zbabělost byla v jeho očích ještě mnohem větším hříchem než nedbalost. „Vezmi si lampu. Ukážeš mi, co jste objevili.“

2
Spiknutí

„A já říkám, že ztrácí rozum,“ trvala na svém Tharlia. „Jistě, po mnoho let byl Burian velkým a spravedlivým králem, kterému nikdo nechce upřít jeho místo v dějinách našeho lidu, já ze všech nejméně. Ale právě proto musíme jednat! Je starý a senilní, raději se oddává pochybným radovánkám, než aby se staral o státní záležitosti. V jeho vlastním zájmu mu musíme zabránit, aby přišel kvůli stařecké pošetilosti o svou pověst a vážnost a aby vstoupil do historie nikoliv jako velký vůdce, nýbrž hlupák. Je na nás, jak ho bude soudit potomstvo.“

Napjatě si prohlížela přítomné a byla nesmírně zvědavá, zda argumenty zapůsobí. Jejích pět hostů se těšilo v kastě dělníků velké vážnosti a vlivu. Právě z toho důvodu – a protože si byla jistá, že stejně jako ona nesouhlasí se způsobem, jakým král Burian vládne – je pozvala. Možná je to udivilo, ale nikdo bez pádného důvodu neodmítne pozvání vysoko postavené příslušnice rodu Liusů, jednoho z nejstarších a nejmocnějších rodinných klanů Elan-Dhoru. A už vůbec ne, když přijde od velekněžky bohyně Li’thily, představené čarodějnic, jak byly kněžky často zpola bázlivě, zpola pohrdavě nazývány. V neposlední řadě právě proto zvolila Tharlia místo Temné věže, ve které se v souladu se svým postavením většinou zdržovala, za dějiště tohoto setkání sídlo vlastní rodiny. Neměla na sobě dokonce ani závoj, který měly všechny kněžky podle regulí řádu na veřejnosti nosit. Ovšem toto nebyla veřejná schůzka, právě naopak.

Aby získala podporu, musela zatlačit do pozadí příslušnost k často nedůvěrou a odporem stíhanému řádu čarodějnic, a naopak zdůraznit svůj původ, hodit na misku vah velkou vážnost rodu Liusů. Její předkové patřili k prvním trpaslíkům, kteří se kdysi nastěhovali do katakomb pod Stínovými horami, aby tady založili nové město, jež se mezitím stalo posledním domovem jejich lidu.

Aby zapůsobila na hosty, přijala je v Modré sluji, jedné z nejnádhernějších místností usedlosti, sestávající jinak z větší části z bílého mramoru. Po stěnách z namodralého křemene, kterému pokoj vděčil za své jméno, stékala v nádherných kaskádách voda a shromažďovala se v malých tůňkách, mezi nimiž seděli trpaslíci na hříšně drahých, dovezeným hedvábím potažených polštářích kolem stolu z křemene a popíjeli víno. Nikoliv domácí, v Kvasném močále vyráběný nápoj, který si své označení jen sotva zasluhoval, nýbrž rovněž dovážené, ušlechtilé krůpěje z lidmi obhospodařovaných vinic podél řeky Kadras, které se od úpadku vzájemných obchodních vztahů v Elan-Dhoru skoro nevyskytovaly.

Tharlia doufala, že její hosté nesetrvávají už jen kvůli němu, i když neklid pozvaných byl zřetelně cítit od chvíle, kdy jim odhalila důvod setkání.

Nic z toho, co naposledy řekla, neodpovídalo skutečnosti, snad s výjimkou toho, že Burian opravdu zestárl. Nikdy ovšem nebyl významným králem, jeho vláda byla poznamenána bratříčkováním, korupcí a špatnými rozhodnutími a ještě urychlila úpadek Elan-Dhoru, místo aby ho zastavila. Jeho pověst byla katastrofální a potomstvo ho bude tak jako tak soudit nemilosrdně.

A přesto byla její slova šikovným tahem, poté co argumenty opírající se o fakta a apely na rozum neměly žádoucí účinek. S výjimkou vyvržených byla čest a vážnost vysoce ceněna všemi trpaslíky bez ohledu na to, ke které kastě patřili. Věděla, že její pečlivě vybraní hosté bez výjimky nesouhlasí s Burianovým způsobem vlády, ale získat je pro její plán nebude vůbec snadné. Fakt, že úmysl prezentovala jako nezištný skutek, který je koneckonců dokonce v nejvlastnějším zájmu krále a jeho pověsti, možná poskytne nejednomu z nich záminku, aby překonal zábrany a ukonejšil svědomí.

„To, co říkáte, má váhu,“ ujal se po několika vteřinách takřka nesnesitelného mlčení jako první slova Torgan, když předtím opatrně odložil vinnou sklenku na stůl z křemene. Právě mistr kutač Torgan, kromě ní samotné jediný přítomný člen vysoké rady a představený rovněž velmi váženého rodu Walortanů. Byla si nejméně jistá jeho postojem a nejdéle váhala, zda ho má pozvat, ale právě jeho podporu potřebovala nejnaléhavěji. Když se vysloví proti jejímu plánu on, budou i ostatní následovat jeho příkladu. „Ale zdá se mi, že jste neuvážila jednu věc,“ pokračoval. „Pro krále může existovat sotva větší urážka, než když je zbaven úřadu. Pokud je mi známo, došlo k tomu v dějinách našeho lidu pouze dvakrát, ale o tom víte jako příslušnice kasty učenců určitě sama nejlépe. Nechápu, jak bychom mohli ochránit královu pověst tím, že mu provedeme něco tak nehorázného.“

Tharlia přikývla a dala si záležet, aby nedala najevo hněv. Torgan nebyl hloupý a ona ho nesměla v žádném případě podcenit. Dokázal to tím, že bezpečně rozeznal nejslabší místo její argumentace a nahlas na něj poukázal. Ale i na to byla připravena.

„Máte pravdu, pro krále je ostudné, když je vysokou radou zbaven úřadu,“ přitakala. „Ale podívejme se na oba zbývající případy, kdy byl tento postup nevyhnutelný. Byl tu Korlos, který už nemohl vykonávat úřad, protože ve vysokém věku přišel o rozum. Jeho velké vážnosti tato tragédie přesto nijak zvlášť neuškodila – díky dřívějším činům je považován stejně jako dřív za hrdinu a jednoho z našich největších vůdců.“ Na okamžik se odmlčela, než pohrdavějším tónem pokračovala. „A pak tu byl Voran, který kvůli otcově smrti nastoupil na trůn v příliš mladém věku. Nafoukaný, arogantní hlupák, který se sám beznadějně přeceňoval a přivedl náš lid během čtyř let vlády na pokraj zkázy, přičemž prohraná bitva o křemenné žíly představovala jen smutný vrchol. Když byl sesazen, pozbyl už stejně veškeré úcty. Jen proto je jeho jméno stále pokryté hanbou.“

„I Burian je našemu lidu už mnoho let spíš ke škodě než k užitku,“ prohodil Lamar, nejmladší z jejich kroužku a jediný, jehož bezvýhradnou podporou si mohla být Tharlia takřka jistá. Neunikly jí jeho toužebné pohledy, jak dnes večer, tak i při předchozích příležitostech, kdy se setkali, a věděla, že by si ho mohla s trochou šikovnosti bez problémů omotat kolem prstu. Ten zamilovaný hlupák by pro ni udělal všechno, kdyby mu dala jen nepatrnou naději, že jeho city nezůstanou neopětovány.

V tuto chvíli by mu ovšem nejraději zakroutila krkem. Ve své horlivosti si vůbec nevšiml, že poznámkou podryl její pečlivě naplánovanou argumentaci.

„To se tak obecně říct nedá,“ namítla. „Vzpomeňte si na dohodu s gobliny, která nám po staletích neustálých bojů konečně přinesla mír. To byl čin historického významu, který zůstane navždy spjatý s jeho jménem.“

A nejspíš jediný, dodala v duchu; navíc byl ten poslední, komu za uzavření míru vděčili. Právě naopak, goblini dávno pochopili, že je slabý vládce, a v posledních letech opět přibývalo jejich výpadů. I když postupovali obratně a nikdy se jim nedalo nic dokázat, nebylo pochyb o tom, kdo vězí za zmizením několika hlídek a za dalšími přepady.

„Právě kvůli jeho hrdinským činům je třeba zabránit mu, aby si poskvrnil pověst šlendriánem a chybnými rozhodnutími,“ hovořila dál. „I když se to skoro nikdo neodvažuje vyslovit nahlas, jsou už mnozí zklamáni jím i jeho způsobem vlády, a stále jich přibývá. Čím déle ještě bude sedět na trůně, tím víc si budou všichni připomínat jeho chyby a slabosti, zatímco dřívější zásluhy budou zatlačeny do pozadí. Prokázali bychom mu medvědí službu, kdybychom to připustili.“

Opět nastalo tísnivé ticho. Tharlia cítila, že její slova zapůsobila, a nebylo pochyb, že si každý z přítomných přeje abdikaci krále Buriana raději dnes než zítra. Ale měli strach, a to právem. Také Tharlia ho pociťovala. To, oč tady šlo, nebylo koneckonců nic méně než spiknutí za účelem svržení krále, i když se to snažila opsat příjemněji znějícími slovy jako sesazení. Kdyby se o tom Burian dozvěděl, bezpochyby by je nechal bez ohledu na jejich postavení nebo pověst okamžitě popravit. Fakt, že dosud nikdo z přítomných neodešel, ačkoliv z nich už pouhá přítomnost činila spoluviníky spiknutí, chápala Tharlia jako znamení, že se k jejímu plánu nestaví zásadně odmítavě. Pohledy návštěvníků se ovšem upíraly k dovezeným obrazům, zdobícím zdi, k ušlechtilým sklenicím z křišťálu – ale nikdy se neodvážili podívat jeden na druhého, nebo dokonce pohlédnout velekněžce do očí.

„Jsou zde přítomni dva členové vysoké rady,“ chopil se poprvé slova mistr rud Sorus a zamyšleně si pohladil vousy, zatímco pohled upíral do dálky, jako by se ho závažný rozhovor dotýkal jen okrajově. „Ale co ostatní? A co na to celkově válečnická kasta, která je tradičně velmi loajální? K sesazení je třeba souhlasu celé rady, to jistě víte. Kromě ctihodného Torgana k ní ale nikdo z nás nepatří, proto se ptám, proč jste nás sem vůbec pozvala?“

Tharlia přikývla. Oficiálně měla vysoká rada, složená vždy ze dvou zástupců všech tří kast, ve vztahu ke králi jen poradní funkci a v Elan-Dhoru neexistoval zákon, který by ji zmocňoval sesadit ho, i když k tomu už dvakrát došlo. Ovšem král, jenž ztratil podporu všech členů rady a tím i všech kast, se nacházel v neudržitelné situaci. Právě z toho důvodu bylo pro Tharliu strašně důležité, aby za sebou sjednotila všechny ostatní členy rady. Pokud by se jediný z nich zdráhal – nebo dokonce celá kasta – hrozilo v případě mocenského měření sil rozštěpení říše, v nejhorším případě dokonce občanská válka. Toto riziko nechtěla podstupovat a věděla, že ostatní také ne. V úvahu přicházel jen společný postup, nebo nic.

„Jsem si jistá, že dokážu přimět Selona, druhého člena rady za kastu učenců, aby se k nám přidal. Od vás jsem si slibovala, že díky svému vlivu dokážete přesvědčit svého druhého člena rady, ctihodného Artoka, aby se také připojil k naší věci. A pokud jde o loajalitu válečnické kasty – možná kdysi existovala, ale nedá se přehlédnout, že většina válečníků teď chová k vládě krále Buriana pramálo sympatií. V posledních desetiletích proti jejich vůli stále zmenšoval armádu a ubíral prostředky na zbraně a vybavení,“ prohlásila. „Kromě toho je jeden z největších hrdinů našeho lidu mým prastrýcem. Barlokův vliv v rámci jeho kasty nemůže být dostatečně doceněn. Většina válečníků ho doslova zbožňuje.“

„Ale nepatří k vysoké radě,“ namítl Vilon, stejně jako Torgan mistr kutač, což byl nejvyšší titul v dělnické kastě.

„Na vlastní přání,“ odvětila Tharlia. „Nabízeli mu tuto funkci už mnohokrát, ale pokaždé odmítl. Podle vlastních slov se cítí mezi svými válečníky lépe než ve společnosti dvořanů a upřednostňuje sekyru před zbraněmi diplomacie. Jeho vliv však není kvůli tomu o nic menší. Oba členové rady za válečnickou kastu naslouchají jeho doporučením.“

„Možná je vaším prastrýcem, ale opustil už rod Liusů hodně dávno, aby založil vlastní,“ pokračoval Vilon rázně. „Kromě toho se říká, že je jeho vztah k vám… no, řekněme napjatý.“

„Je od vás netaktní zmiňovat tady tragický zánik jeho rodu,“ odpověděla Tharlia ostře. „I když nejsme s Barlokem vždy stejného názoru, je to stále můj prastrýc. A členové rady z válečnické kasty se proti němu neodváží postavit.“

„Odpusťte, jestli jsem se vás dotkl,“ omlouval se Vilon spěšně. „Neměl jsem v úmyslu otevírat staré rány. Pokud Barlok podporuje královo sesazení, máme opravdu dobrou šanci, že členové rady za jeho kastu budou následovat jeho příkladu. Ale vzhledem k nebezpečí zajisté chápete, že bychom rádi slyšeli souhlas z jeho úst a nespoléhali se jen na vaše příbuzenství s ním.“

Tharlia se zhluboka nadechla.

„Chtěla jsem nejprve zjistit zásadní postoj vysokých hodnostářů dělnické kasty k Burianovu sesazení. Setkání s členy různých kast se mi zdálo v tomto raném stádiu nemoudré, protože by nejspíš vyústilo jen v hádky a vzájemnou nedůvěru,“ vysvětlila. „Příště to může vypadat jinak. Kromě toho se Barlok právě nachází na důležité misi, jak nejspíš víte. Po návratu si s ním promluvím. Je mi jasné, že se v tomto okamžiku nemůžete bezvýhradně připojit k mému podniku, ale prosím vás, abyste o mých slovech alespoň přemýšleli, dokud je nedokážu podepřít souhlasem dalších členů rady.“

„To jistě budeme,“ přislíbil Torgan a vstal. Ostatní následovali jeho příkladu. „Tím toto setkání nejspíš končí. Ale jednu věc bych chtěl vyjasnit: Očekáváme, že během rozhovorů s ostatními neuvedete jméno nikoho z nás. Pokud byste tak přece jen učinila, dozvíme se to. A kdyby se měla nějak dostat k nesprávným uším sebemenší zmínka o tomto setkání, samozřejmě popřeme, že jsme se ho zúčastnili.“

* * *

Když se Tharlia rozloučila s ostatními, zdržela u sebe ještě pod jakousi záminkou Lamara. Chtěla zjistit, jak na tom s ním opravdu je, a byla rozhodnutá přiživit jeho naděje, aby ho tak ještě pevněji připoutala k sobě. V přítomnosti ostatních nebylo příliš očividné flirtování možné, okamžitě by prohlédli její úmysly a postavili se proti ní.

„Říkala jste, že se mnou ještě potřebujete mluvit. O čem?“ zeptal se Lamar, když osaměli. Jeho nervozita byla nepřehlédnutelná; neklidně si hnětl ruce a musel se ovládat, aby nezačal přešlapovat z nohy na nohu. Přitom se na ni nedokázal skoro ani podívat.

Ubohý, zamilovaný blázne, pomyslela si Tharlia posměšně. Nemoc ho připravila o rodiče a spoustu příbuzných, a ačkoliv jeho rodina čítala stále mnoho členů a vedlejších větví, byl jediným potomkem hlavní větve a díky tomu navzdory nízkému věku sotva sta let hlavou rodu Tarkorů. Což bylo břemeno, které na jeho útlá ramena ztěžka doléhalo.

Také Tharlia byla ve svých sto padesáti sedmi letech mnohými považována za příliš mladou na to, aby mohla zastávat zodpovědný úřad velekněžky bohyně Li’thily. Na rozdíl od něj jí ovšem toto postavení nespadlo do klína, ale vybojovala si ho svými schopnostmi, tvrdou prací a několika rafinovanými intrikami. V posledně jmenovaném se vyznala obzvlášť mistrovsky, což byl talent, který momentálně využívala k tomu, aby uskutečnila své mnohem vyšší ambice.

„Chtěla jsem vám jen poděkovat za předchozí podporu,“ pronesla a s předstíraným ostychem sklopila zrak. „Zdá se, že jste byl jediný, kdo otevřeně sdílel můj názor.“

„Protože Burian je špatný král,“ vyhrkl mladík. „Jsem si jistý, že i ostatní to dávno vědí, jen mají strach otevřeně to vyslovit a vyvodit důsledky. Ale já se nebojím!“

„Jste opravdu obdivuhodně statečný.“ Tharlia viděla, jak po komplimentu z jejích úst zčervenal. „Ještě trochu vína?“ Aniž by vyčkala na odpověď, nalila jim oběma do sklenic a podala mu tu jeho. „Připijme si na odvahu a statečnost.“

„Na odvahu a statečnost,“ zopakoval Lamar a jedním douškem ušlechtilé víno vypil. Není jenom blázen, ale i barbar, konstatovala Tharlia, nedala však na sobě znát nelibost. Jenom ať si klidně pije, všechno jí to jen usnadní. „A pokud máte pochyby, že byste nemusela získat podporu nutnou pro náš plán, tak vás mohu trochu uklidnit. Rod Walortanů má vůči mé rodině velké závazky a mistr kutač Torgan ví, že nebude schopen dluhy ještě mnoho let splatit, pokud vůbec. V nejhorším to proti němu použiju jako nátlakový prostředek.“

„To by byl silný argument, jak ho přetáhnout na naši stranu,“ odpověděla Tharlia. „Ale nepopuďte ho proti sobě. Díky vaší účasti na tomto spiknutí má i on proti vám v ruce silný nátlakový prostředek.“

„Budu postupovat velmi opatrně a sáhnu k tomu teprve ve chvíli, kdy nebude jiná možnost.“

Tharlia spokojeně přikývla.

„Pojďme do zahrady,“ navrhla, vzala ho za ruku a táhla za sebou do přilehlé klenuté síně. Významní, dávno v prach rozpadlí umělci z vrcholného období Elan-Dhoru tady ze skály vytesali do detailů věrné napodobeniny květin, keřů a jiných rostlin, mezi nimiž se klikatily cestičky vysypané štěrkem. Pilíře byly proměněné ve věrné kopie kmenů stromů a klenutý strop nad jejich hlavami představoval kamenné listoví. Umělecký celek neskutečné nádhery a krásy, který se nikdy neminul účinkem na návštěvníky.

Uprostřed velké sluje se třpytil vodotrysk. S rukou stále v Lamarově se k němu Tharlia pomalu vydala. Kromě jejich kroků představovalo tiché zurčení fontány jediný zvuk. Tharlia se půvabně posadila na kamenný okraj nádržky. Lamar ji po krátkém váhání napodobil. Zjistil, že se ve vodě dokonce hemží i různé malé rybky z Podzemního moře. Tharlia strčila ruku do vody a lehce jí šplouchala sem a tam. V naději na pamlsek k ní jedna z rybiček připlavala, otřela se jí tlamičkou o prsty a zklamaně zase odplavala, když zjistila, že v nich nic není.

„Váš domov je nádherný, prostě úchvatný,“ řekl Lamar. „Musíte na něj být velmi hrdá. Jen tato umělá zahrada je nedostižně nádherným dílem.“

„To je,“ přitakala Tharlia a povzdechla si. „Jen mám bohužel příliš málo příležitostí si to všechno vychutnat. Můj úřad, chápete…“ znovu zavzdychala. „A i když jsem tady, cítím často osamělost a prázdnotu v srdci.“

Dráždivým gestem si odhrnula z čela pramen lesklých černých vlasů, dokonale si vědoma účinku, který to na Lamara má. Už v mládí se naučila, jak rozdmýchat oheň v mužově srdci, aby dostala, co chce, přičemž její nezpochybnitelná krása jí tuto hru jen usnadňovala. Byla štíhlejší a drobnější než většina ostatních trpaslic, které sotva zaostávaly za muži vzrůstem a mohutností, rysy měla jemnější a existovalo jen málo těch, kteří by při jejím úsměvu nebo roztouženém pohledu zelených očí – dost vzácných u jejího lidu – neroztáli nebo alespoň nebyli pohnuti.

V Lamarově případě o tom nebylo nejmenších pochyb.

„Ach, Tharlio,“ vyrazil ze sebe a znovu ji uchopil za ruku. „I já znám osamělost a prázdnotu, o které hovoříte, protože ji také často zakouším. Už dlouho vás zpovzdálí uctívám a to, že teď tady s vámi mohu sedět, naplňuje mé srdce nezměrnou radostí.“

„Lamare, tak vášnivého vás vůbec neznám,“ vydechla a líce jí zčervenaly. Ať už to Lamar považoval za projev radosti nebo studu, ve skutečnosti za to mohl jen namáhavě potlačovaný pocit triumfu. Všechno probíhalo lépe, než si představovala.

„Odpusťte, že si troufám takto s vámi hovořit, ale musím prostě dát průchod své naději, že mi dovolíte sdílet s vámi osamělost a vyplnit prázdnotu ve vašem srdci láskou. Rod Tarkorů sotva zaostává za rodinou Liusů vážností a mocí a už dříve existovaly mezi našimi rody…“

„Prosím vás, nemluvte dál,“ vpadla mu Tharlia do řeči a vyprostila ruku z jeho dlaně, v duchu pobavená nešikovností a strojeností jeho slov. „Zapomínáte, že jsem kněžka, a ne ledajaká, nýbrž velekněžka bohyně Li’thily. Nemůžeme vstoupit do svazku s mužem, naše láska patří výlučně bohyni.“

Lamar zdrceně sklopil hlavu a zadíval se dolů na rybičky.

„A neexistuje způsob, jak řád opustit?“ zamumlal.

„Dokonce tři,“ odvětila Tharlia stejně tiše. „Jedním je smrt. Druhým je porušení zákazu, což by znamenalo, že budu vyloučena z řádu a současně zavržena rodinou. Musela bych přežívat jako vyhnanec bez domova, což si jistě ani jeden z nás nepřeje.“

„Kdyby bylo třeba, následoval bych vás i do vyhnanství, jen abych mohl být s vámi!“ vyrazil ze sebe Lamar teatrálně. „Ale zmínila jste ještě třetí možnost.“

„Ano, ale ta je tak těžko představitelná…“ Tharlia udělala krátkou, dobře vypočítanou pauzu. „Kdyby se podařilo Buriana sesadit, vyvstala by otázka nástupnictví trůnu. Za normálních okolností by vláda přešla na králova syna Farliana.“

„Farlian je ještě větší blázen a hlupák než jeho otec,“ zvolal Lamar. „Ale co to má společného s vaším řádem?“

„Vysoká rada by musela potvrdit Farliana v úřadu, stejně tak mu ale může odepřít podporu a rozhodnout se pro někoho jiného, nejspíš pro některého člena rady. Jak jistě víte, nový král je zbaven všech dosavadních titulů, úřadů a závazků. A tím i s nimi spojených pravidel a zákazů.“

„Vy myslíte… vy chcete…“ Lamar nevěřícně vykulil oči, neodvážil se ale něco tak neslýchaného vyslovit.

„Jen jsem vyjmenovala možnosti, jak uniknout omezením svého úřadu, a sama jsem zmiňovala, jak těžko představitelné se mi to všechno zdá být,“ připomněla mu Tharlia, plně si vědomá toho, jak kritický tento okamžik je. „Zmínila jsem ji jenom proto, abych vám zřetelně ukázala, jak beznadějná je naděje na svazek mezi námi.“

„Královna,“ zamumlal Lamar teď už trochu klidněji a zamyšleně se kousal do rtu. „Už kdysi existovaly královny a všechny se těšily velké úctě.“ V očích mu zajiskřilo. „Možná není naše naděje přece tak marná, jak si myslíte. Koneckonců jste členka vysoké rady, vaše vyhlídky nejsou o nic horší než vyhlídky jejích ostatních pěti členů.“

„Já… já nevím. Všechno je to tak překvapivé a ta představa neslýchaná… Musím popřemýšlet, zda bych se vůbec odvážila nést takovou zodpovědnost,“ přetvařovala se Tharlia.

„Prosím vás, abyste o tom alespoň přemýšlela,“ naléhal Lamar, kterého jako by ta myšlenka čím dál víc uchvacovala.

„To udělám, ale vy mi taky musíte něco slíbit. Nesmíte o tom s nikým mluvit, přinejmenším nesmíte v žádném případě zmínit, že už jste o tom se mnou hovořil.“

„To slibuji,“ pronesl Lamar.

O několik minut později se s ním Tharlia rozloučila a zavolala důvěryhodnou služku, která ho stejně jako předtím všechny ostatní vyvedla malou postranní brankou z domu.

Sotva Tharlia osaměla, přelétl jí po tváři zachmuřený úsměv. Všechno proběhlo lépe, než doufala. Její vlastní kasta stála za ní, protože Selon jako hlava učenců by se nikdy neodvážil vzepřít moci Temné věže. Vůdčí osobnosti dělnické kasty se podle jejího názoru nestavěly k věci úplně odmítavě. Zbývala tudíž kasta válečníků a Tharlia se obávala, že navzdory jejím tvrzením bude největším oříškem. Kdyby někdo v tomto raném stadiu byť jen vytušil, že má v úmyslu sama dosednout na trůn, znamenalo by to konec veškerých jejích ambicí. Lamar byl jediný, kdo stál, aspoň pokud jí bylo známo, v této věci na její straně, a namlouval si, že ji musel k tomuto kroku nejprve povzbudit.

Milý, hloupý Lamar, jaký je to romantický blázen!

Přitom ani nevypadal špatně, to musela přiznat. Tvář měl řezanou jemněji, než bylo zvykem u jejich lidu, takřka připomínala ušlechtilejší rysy lidí. Možná ho, až tohle všechno skončí a on prokáže v očekávané míře užitečnost, dokonce strpí nějakou dobu po svém boku jako milence, ovšem pevný svazek, jaký si vysnil, mezi nimi nikdy nevznikne.

Ať už Tharlia seberaději zneužívala ostatní pro své cíle, nemohla pociťovat respekt, nebo dokonce lásku k muži, který se jí nechal manipulovat.

3
Hrozba z hlubin

Warlon zděšeně ucouvl a stáhl tvář. Ať předtím viděl za otvorem ve stěně cokoliv, muselo to být tak strašlivé, až ho jen samotná představa, že by se tam měl znovu vydat, naplňovala čirou hrůzou. Barlok se několik vteřin dokonce obával, že jednoduše odmítne splnit rozkaz, ale pak nad strachem zvítězila trpaslíkova ukázněnost a statečnost, nabytá dlouhými roky výcviku. Warlon si zastrčil sekyru za opasek, protože by potřeboval obě ruce, aby ji mohl účinně použít v boji, pak vytrhl vedle sebe stojícímu dělníkovi lampu a pravačkou tasil meč. Také s touto zbraní dokázal skvěle zacházet, dokonce jí dával přednost, pokud bylo Barlokovi známo. Především mu na ni ale stačila jedna ruka.

Barlok prolezl těsně za ním dírou ve skalní stěně. Sotva tak učinil, ucítil, jak jeho od počátku existující neklid rázem zesílil. Znepokojeně se rozhlédl, ale bylo mu to pramálo platné. Ve štole bylo předtím dost světla, protože skalní stěny obsahující vysoký podíl zlata odrážely svit lucerny. Tady ovšem panovala taková tma, že trvalo dlouho, než si na ni jeho oči zvykly natolik, aby dokázal rozeznat alespoň neurčité obrysy.

Před nimi se rozkládala jeskyně a musela být obrovská, protože světlo lampy nedokázalo vyloupnout ze tmy její druhý konec, ba dokonce ani strop nad jejich hlavami. Už po několika metrech jako by navíc ztrácelo na síle a rozplývalo se ve stínech, což jistě souviselo i se strukturou skály. Zlatá žíla tady náhle končila. Ani na zemi, ani na stěně za nimi se nedal rozeznat sebeslabší záblesk. Právě naopak, skála byla tak tmavá, že vypadala skoro černá. Zdálo se, jako by odrážela jen malou část světla, zatímco většinu pohlcovala jako houba vodu.

„U mého vousu,“ zamumlal Barlok. Něco takového ještě nikdy neviděl. Dokonce i v uhelných slojích Elan-Dhoru se stěny třpytily silněji a vyzařoval z nich větší jas. Ba i dusání jeho okovaných holínek znělo na skalnaté zemi podivně tlumeně. „To je… děsivé. Skoro jako bychom plavali v sudu s dehtem.“

Warlon neodpověděl. Způsob, jakým obracel hlavu a neustále se rozhlížel na všechny strany, prozrazoval, jak moc se bojí. Barlok ho chápal, jemu samotnému se nevedlo jinak. To, co cítil, už nebyl jen neurčitý neklid jako předtím, instinkt, varující ho před nebezpečím. Pociťoval teď nesrovnatelně hlubší nevolnost, plíživou hrůzu, která hnízdila hluboko v jeho nitru.

Pochopil, že je to okolím. Všechno v něm se vzpouzelo proti tomu, aby tady dále setrvával, snažilo se ho přimět, aby se neprodleně otočil na patě a zmizel odtud. Jen s největším úsilím odolal nutkání.

Strop jeskyně, který by se jinak při své enormní velikosti dávno zřítil, podpírala řada nesouměrných, silných skalních pilířů. Mezi nimi trčely do různé výšky stalagmity a tu a tam visely ze stropu stalaktity, osvětlované lampou. Možná sloupy kdysi vznikly právě tímto způsobem. Barlok přistoupil k jednomu z nich, který byl tak tlustý, že by ho nedokázali obejmout ani tři urostlí trpaslíci. Warlon se držel vzadu.

Když Barlok dorazil ke sloupu, přejel mu po zádech mráz. Kámen nebyl hladký, nýbrž pokrytý vzorem, který byl bezpochyby vytvořený uměle. Při nejlepší vůli ale nedokázal určit, co znázorňuje. Výjev byl… děsivý, jako cosi ze zmateného, horečnatého snu, co si našlo cestu do reality. Náhle dokázal velmi dobře pochopit, proč se sem Warlon zdráhal vrátit. Možná nepředstavoval vzor vyrytý do kamene něco cizorodého ve skutečnosti, nýbrž naopak on vkročil do světa nočních můr a zlých snů.

Barlok se snažil tyto myšlenky zapudit. Sám nechápal, co se s ním děje. Trpaslíci byli proslulí pragmatismem a tím, že nejsou žádní snílci, ovšem Barlok si vždycky namlouval, že stojí ještě o poznání pevněji na zemi než zbytek jeho lidu. O to víc ho teď děsilo to, co se mu odehrávalo v mozku. Chtěl se odvrátit, aby setřásl cizí vliv, který jako by ho ovládal tím víc, čím déle zíral na obraz, ale nedokázal to. Současně se mu nedařilo pořádně rozeznat ani vzor před sebou. Čím déle se snažil soustředit na vzájemně propletené linie a tvary, tím více mu splývaly před očima a vzdalovaly se, jako by to byla malá, svíjející se stvoření.

Začaly se mu třást ruce a jen s námahou se mu podařilo udržet v nich sekyru. Zmocnila se ho silná závrať a v hlavě se mu ozvala bodavá, rychle sílící bolest.

Měl dojem, že vidí tvary, které prostě nemohly existovat: úhly větší než kružnice, přímky, které se křížily a obtáčely, kruhy, jež byly současně pravoúhelníky…

Barlok cítil, že je jeho mysl čím dál zmatenější, ale nemohl s tím nic dělat. Pouhý pohled na rytinu na skále byl jako pád do propasti, na jehož konci číhalo šílenství nebo ještě něco horšího. Kdyby zíral na obraz jen o několik vteřin déle a snažil se racionálně pochopit, co prostě trpasličí mozek pochopit nemohl, možná by opravdu přišel o rozum. Ale k tomu nedošlo. Právě včas totiž ucítil, jak ho Warlon popadl a strhl dozadu. Odvrátil od rytiny zrak a v tu chvíli kouzlo pominulo. Bez dechu zavřel oči a snažil se opět dostat pod kontrolu chaos ve své mysli. Stále cítil v hlavě šílenou bolest.

„Co je s tebou?“ zaslechl jakoby z dálky Warlonův hlas.

„Už… už je to dobré,“ zaskuhral Barlok. „Ten výjev…“

„Je odporný. Pořádně se mi točila hlava, když jsem se na něj díval. Rád bych věděl, jaký národ něco takového vytvořil.“

„Žádný, který známe, to je jisté,“ vyrazil ze sebe Barlok. Pomalu se začínal vzpamatovávat, stále ovšem pociťoval takovou hrůzu jako nikdy v životě. „Ať už tyto symboly vyryl kdokoliv, musí být od nás strašně odlišný. Nebo si snad dokážeš představit, jaké bytosti mohly podobné obrazy vytvořit? Nemyslím si, že bychom se měli chtít s nimi setkat. Doufejme raději, že vymřely nebo odtud alespoň před dávnými časy odešly.“

Přitom však věděl, že jeho slova jsou jen zbožným přáním. Jednoho mrtvého už měli a byla stěží náhoda, že k vraždě došlo bezprostředně po proražení skalní stěny mezi doly a touto jeskyní přímo vedle právě tohoto průchodu. Zjevně jim byli neznámí nejen cizí, ale také nepřátelsky naklonění.

„Viděl jsem víc než dost,“ vyrazil ze sebe. „Zmizme odtud.“

Warlon uposlechl jeho rozkaz víc než ochotně. Společně opustili jeskyni. Barlok si pořádně prohlédl stěny a hlavně strop průchodu a několikrát bouchl násadou sekyry do různých míst ve skále, aby nakonec mrzutě zavrtěl hlavou. Doufal, že vyvolá zával a otvor tak znovu zasype, ale toho by se dalo docílit jedině pomocí střelného prachu a ten s sebou neměli. Naposledy se pátravě rozhlédl po prostoru kolem díry. Nebyl tu ale žádný výklenek či skalní výběžek, za nímž by se mohl někdo – nebo něco – schovat. Ať Talose zabilo cokoliv, muselo se to opět stáhnout.

Náhle mu cosi padlo do oka. Sehnul se a zvedl placatý kousek zlata. Byl do něj vyrytý symbol z jemných, půvabně točitých linií velikosti dlaně.

„To je elfí runa,“ zamumlal překvapeně.

„To není možné!“ nesouhlasil Warlon, ale také si prohlédl znak pozorněji. „Jak by se sem dostala elfí runa? Elfové milují sluneční světlo a živé, rostoucí věci, zatímco mrtvým kamenem pohrdají. Nikdy by nesestoupili tak hluboko do nitra země. Odkud to vůbec znáš?“

„Myslím, že jsem kdysi někde viděl elfí znaky, které byly dost podobné tomuhle,“ odvětil Barlok vyhýbavě. „Ta runa musela být na naší proražené stěně.“

„To bych si jí všiml.“ Warlon se obrátil na dělníka, který ho doprovázel. „Viděls ji?“

Muž beze slova zavrtěl hlavou.

„No, už to asi nehraje roli.“ Barlok zastrčil nález do váčku u opasku a krátce pohlédl na mrtvého. „Vrátíme se do Elan-Dhoru,“ oznámil hlasitě. „Warlone, ty převezmeš s Morlosem vedení, já vás budu krýt společně s…“

Ozvalo se tiché, sotva slyšitelné zasvištění. Jednomu z dělníků vypadla z ruky lampa a roztříštila se na podlaze, pak se stejně jako těsně vedle něj stojící Morlos zhroutil. Oběma tryskala z proříznutých hrdel krev.

Ozval se zděšený jekot. Dokonce i Barlok potlačil jen s námahou výkřik a byl na několik vteřin jako ochromený. Oba trpaslíci stáli sotva pět metrů od něj na opačné straně skupiny. Přesto nikdo pořádně neviděl, jak byli zabiti, jejich vrah přitom musel stát přímo za nimi, aby jim mohl současně podřezat hrdla.

Nuran se vzpamatoval z hrůzy jako první. Možná ho ale k činu poháněla jen vlastní zbabělost.

„Utíkejte! Zpátky do Elan-Dhoru, utíkejte!“ zařval a rozběhl se. Ostatní dělníci se k jeho křiku přidali a také začali v panice slepě prchat.

„Zůstaňte tady, hlupáci!“ vykřikl Barlok, ale pokud ho vůbec slyšeli, nereagovali. Poháněla je smrtelná hrůza; už nebyli schopni jasně uvažovat. Oba válečníci, kteří měli jistit štolu z druhé strany, se je pokusili zadržet, ale byli prostě odstrčeni stranou.

Jen o několik vteřin později se dva dělníci v samém čele zhroutili v krvi. Někdo jim zarazil čepele mečů tak hluboko do těla, až je úplně provrtal. Muži byli mrtví dřív, než dopadli na zem.

Také pro ně si přišla smrt zničehonic. Nejděsivější ale bylo, že ani tentokrát Barlok kromě kratičkého záblesku ocele nic nezahlédl, i když se díval přesně tím směrem. Existovalo jediné vysvětlení. Vrah musel být schopný dokonale se maskovat, udělat se neviditelným, jakkoliv neuvěřitelná ta představa byla. Jak se ale mají bránit před neviditelným tvorem, útočníkem, který dokáže udeřit bleskově a bez varování, aniž by ho mohli alespoň zahlédnout?

Opět zazněl zděšený křik. Ještě před okamžikem slepě vpřed pádící dělníci couvli, když pochopili, že se nepřítel nachází před nimi.

Oba válečníci, které prchající před chvílí odstrčili stranou, se – i když také vyděšení – postavili s bojovými sekyrami v rukou ochranitelsky před dělníky, aniž by jim musel Barlok udělit příslušný rozkaz. O vteřinu později připravila Solana, staršího z nich, o hlavu neviditelná čepel.

Tentokrát ovšem Barlok zahlédl, jak se to stalo, přinejmenším něco viděl.

Jeden ze zabitých dělníků měl v ruce lucernu, která spadla na zem, ale nezhasla.

Na pozadí jejího světla zaregistroval Barlok jakýsi stín, něco velkého, tmavého, co jako by se doslova vylouplo ze stěny a s neuvěřitelnou rychlostí doplachtilo k Solanovi. Ještě než trpaslíkova uťatá hlava dopadla na zem, opět se to stáhlo a splynulo se stěnou.

Barlok zamrkal. To, co spatřil, byl jen nezřetelný obrys, beztvaré nakupení tmy, viditelné jen proto, že se rýsovalo proti zářícímu světlu. Ovšem ať toho bylo sebeméně, něco viděl a tu nepatrnou šanci, která se mu tím naskytla, nesměl nechat nevyužitou.

Ještě než stín úplně zmizel, upustil Barlok bez přemýšlení sekyru na zem, rychlostí blesku vytrhl zpoza opasku dvě dýky a oběma rukama je tisíckrát nacvičeným pohybem vymrštil proti místu, kde se temná silueta před okamžikem nacházela. Jedna z čepelí se řinčivě odrazila od skály a spadla na zem, druhá jako by se kousek před stěnou rozpustila přímo ve vzduchu a zmizela.

Zazněl strašlivý výkřik, tak vysoký a pronikavý, že se nacházel na samé hranici slyšitelnosti a způsoboval fyzickou bolest. Barlok jen s námahou odolal pokušení přitisknout si obě ruce na uši, místo toho rychle zvedl sekyru. Po několika vteřinách křik opět utichl.

Barlokova naděje, že děsivého útočníka zabil nebo ho alespoň zranil tak těžce, že se dá na útěk, se nesplnila. Místo toho musel bezmocně přihlížet, jak je vražděn další dělník, a také Okran, druhý z jeho mužů umístěných na opačné straně skupiny, aniž by neznámý znovu udělal tu chybu a vstoupil do protisvětla.

Poslední útok byl už příliš na muže kutací skupiny, která se mezitím smrskla na Nurana a zbylé čtyři dělníky. Znovu začali ječet a bez rozmyslu utíkat. Barlok se je tentokrát vůbec nepokoušel zastavit. Stejně by ho neposlechli a on jim to ani nemohl mít za zlé. Také se musel přemáhat, aby odolal strachu a hrůze, a to byl válečník. Pro členy dělnické kasty, kteří se jen zřídka dostávali do nebezpečné situace, musela být noční můra neskonale horší.

„Ta zrůda tady ještě někde číhá,“ pošeptal Warlonovi, zastrčil si nemotornou bojovou sekyru za opasek a místo ní tasil meč. Pokud to alespoň trochu půjde, prokáže mu výrazně lehčí zbraň proti bleskově útočícímu nepříteli lepší služby. „Drž se těsně za mnou. Jestli mě ta nestvůra zabije, možná dokážeš rozeznat, kde se nachází.“

„Bude lepší, když první půjdu já,“ namítl Warlon, i když na něm bylo vidět, jak obtížně se mu to říká. „Ty…“

„To je rozkaz,“ přerušil ho Barlok ostře. Jak se krok po kroku sunul vpřed, nervy měl napjaté k prasknutí. Meč držel vytrčený daleko před sebe a stále znovu jím máchal ve vzduchu, aby neviditelnému soupeři co nejvíc ztížil přiblížení.

Aniž by se něco stalo, prošli kolem místa, kde neznámého zranil a odkud ten naposledy udeřil. Barlok opět načerpal trochu naděje. Možná bylo útočníkovo zranění přece jen natolik vážné, že se dal na útěk. Alespoň si Barlok vroucně přál, aby tomu tak bylo.

O několik desítek metrů dál vzala jeho naděje krutě za své. Jen kousek za ohbím chodby ležel další mrtvý, jeden z mužů Nuranova oddílu. Také on měl uťatou hlavu.

Barlok sevřel v bezmocném hněvu oběma rukama jílec meče. Nikdo nemohl tušit, jaké děsivé, dosud naprosto neznámé nebezpečí na ně tady dole číhá. Nikdo mu nebude moci vyčítat, že nese sebemenší vinu za smrt těchto mužů, ale to pro něj nebylo podstatné. Měl za úkol chránit je a teď byli skoro všichni mrtví, brutálně zmasakrovaní nepřítelem, kterého ani neznali.

Navíc neměli žádnou možnost vzít s sebou alespoň jejich mrtvoly a předat je rodinám. Památka mrtvých se mezi jejich lidmi těšila velké úctě, proto se Barlokovi z hloubi duše protivilo nechat padlé na místě. Doufal, že se později naskytne příležitost pro ně dojít.

Protože jim momentálně nejspíš nehrozilo žádné bezprostřední nebezpečí, kráčeli rychleji. Brzy poté narazili na křižovatce na dalšího mrtvého. Když kolem mrtvoly procházeli, dával si Barlok záležet, aby na ni nepohlédl, místo toho lehce odvrátil hlavu.

Koutkem oka zaregistroval nezřetelný, prudký pohyb, ženoucí se na něj z levé boční chodby. Reflexy získané v mnoha bojích a po nesčetných hodinách výcviku mu zachránily život. Ještě než pořádně pochopil, co to má znamenat, vrhl se stranou.

Zdánlivě odnikud se zablýskla ocel. Barlokovi se zanořila do kroužkové košile čepel a levým bokem mu projela pronikavá bolest. Bez ohledu na ni zaútočil v tom samém okamžiku mečem a ucítil, že něco zasáhl. Znovu se ozval pronikavý, zrůzněný výkřik plný bolesti i hlubokého hněvu. Zatímco Barlok padal k zemi, naskytl se mu pohled, na který do konce života nezapomene.

Přímo vedle něj se z nicoty vynořila děsivá postava. Byla vysoká a hubená, nejméně o hlavu vyšší než většina lidí, s nimiž se dosud setkal. Oblečená byla v černém, což ostře kontrastovalo s její kůží, která v záři Warlonovy lucerny zářila strašidelnou bělobou. Na ramena jí spadaly dlouhé, rovněž sněhobílé vlasy a rámovaly protáhlý obličej s ústy s tenkými rty a úzkým nosem, k tomu oči… ty byly na zrůdě tím nejděsivějším. Vypadaly, jako by z jejich nitra vyzařovala planoucí červeň, a žhnula v nich taková nenávist, jakou Barlok dosud nezažil.

Stěží po vteřině zjevení zmizelo stejně náhle, jako se objevilo. Také Warlon překonal strnulost a rozmáchl se mečem, ale nic nezasáhl. Ozýval se už jen hrůzu nahánějící křik zrůdy, i ten se ale rychle vzdaloval.

„Co… co to bylo?“ vykoktal Warlon. Ve tváři měl vepsánu nechápavost a obrovské zděšení. Ruce, v nichž držel lampu a meč, se mu třásly. Světlo komíhavě tančilo po stěnách, lámalo se o hrany a výčnělky a vytvářelo hru světla a stínu, vykouzlující pohyby tam, kde žádné nebyly, a ještě tak posilovalo jejich nepříjemné rozpoložení.

„Já… nemám tušení,“ zamumlal Barlok. Také on byl stále omámený událostmi a usilovně se snažil vzpamatovat. Nebylo to poprvé, co se ocitl v ohrožení života a jen o vlásek unikl smrti, ale ještě nikdy k tomu nedošlo za takových okolností. S námahou vstal. Srdce mu bušilo, jako by mu chtělo vyskočit z hrudi. Nepřítel, se kterým tady měli co do činění, byl naprosto odlišný od všech, s nimiž se dosud utkal. Toto nebyli žádní zlí gnómové nebo chamtiví goblini, nýbrž forma života, jejíž pouhá přítomnost ho naplňovala děsem, vzpírajícím se veškeré logice.

„Ale zranil jsi to.“

Barlok se zahleděl na meč. Na čepeli se leskla bělavá, tuhá tekutina, vytvářela temné skvrny a místy se zažírala do oceli jako kyselina. Zhnuseně meč odhodil.

„Ty jsi taky zraněný!“ zvolal Warlon polekaně.

Barlok sklopil zrak. Z levého boku, do kterého ho zasáhla soupeřova zbraň, mu tekla krev. Díky rozčilení a zděšení na zranění skoro zapomněl. Teprve teď začal znovu vnímat bolest, ta se ale držela v mezích.

„Nic to není, jenom škrábnutí,“ tvrdil. „Dokázal jsem ještě včas uhnout, takže mě jeho čepel moc nezasáhla.“ Se zamrazením si uvědomil, že za to, že pořád žije, vděčí kromě bleskurychlých reflexů i pořádné dávce štěstí. Kdyby nereagoval tak rychle, probodl by mu meč bezpochyby srdce a na místě ho usmrtil. Raději už o tom nepřemýšlel. „Hlavní je, že jsme tu zrůdu zahnali, alespoň prozatím. Využijme tu příležitost.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prokletí trpaslíků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.