PŘEDMLUVA

Moji drazí čtenáři, než usednete s touto knížkou do svého oblíbeného křesla ke krbu, nebo na svou oblíbenou židli k roztopeným kamínkům a nebo na svůj oblíbený kus lepenky nad větrák pražského metra, rád bych vás úvodem seznámil s pěti hlavními hrdiny. To abyste nebyli zaskočeni jejich neobvyklým chováním a vyjadřováním, což by vás mohlo odradit od další, jinak strhující četby. A abyste se hned neocitli uprostřed drsné nemocniční konverzace plné sarkasmů, škodolibostí a černého humoru, začnu raději něžně - pohádkově.

Takže: Byla jednou jedna Česká republika, v ní stověžatá matička Praha, v ní čtvrť Nové město, v ní nemocnice Na Výtoni, v ní diagnostické oddělení, v něm tři postele a v nich tři senioři. Podnikatel dr.Xaver Moucha, učitel ing.Josef Kouřil a příslušník bezpečnostní služby Milouš Nepil. A na našem nemocničním pokoji se budeme také často setkávat se dvěma mladými sympatickými sestřičkami – s vrchní sestrou Libuškou Škvařilovou a její podřízenou Zuzanou Pečenou.

Nejprve bych se zabýval Mouchou a Kouřilem, kteří jsou na pokoji nejčastějšími diskutéry a iniciátory většiny zápletek. Povaha přitloustlého plešatého a téměř sedmdesátiletého podnikatele Mouchy není zrovna ´za rámeček´, je škodolibý, zlomyslný, egocentrický a často obtížný vtipálek. Je poněkolikáté nešťastně ženatý a je majitelem pražské neprosperující poradenské kanceláře „Moucha Consulting“. Dlouhodobým pobytem v nemocnici zřejmě řeší nejen hroutící se páté manželství, ale i své současné pracovní neúspěchy. Je si vědom, že svůj střet s podvedenými klienty, pojišťovacími agenty a berními úředníky jen oddaluje a tak se snaží přijít na jiné myšlenky nadhazováním různých nesmysluplných témat, na které jeho dva nudící se spolubydlící rádi přistupují.

Amatérský filosof, psycholog, historik, ekonom, architekt, politolog a vědec Moucha se do intelektuálnějších debat pouští jen s učitelem Kouřilem, který se sice o víkendech proměňuje na drsného zálesáka, ale jinak je osobou velice něžnou, poetickou a hlavně vzdělanou. Na rozdíl od Mouchy opírá své teorie a názory o ukončené humanitní vysokoškolské vzdělaní a nikoliv jen o „výcucy“ ze všelijakých populárních zápisníků zakoupených v trafice. Statný vysoký vlasatý šedesátník Kouřil je na tom lépe než Moucha nejen vzhledově, ale i povahově. Je poctivý, tolerantní, jen přiměřeně lakomý, zdravě česky závistivý, ale při debatách úmorně rozvláčný. Má z vlastní viny jen jednostranně šťastné manželství, ale zato několik oboustranně šťastných vztahů se svými bývalými žákyněmi.

Ani rozdílné vzdělání, jiná profese a odlišné zájmy nebrání Mouchovi a Kouřilovi v nepřetržitých debatách, ve kterých řeší veškeré problémy světa. Od vlastních problémů s prostatou přes problémy amerického genetického inženýrství až po problémy japonského zdravotnictví.

Třetím stálým pacientem na pokoji je sympatický, osmapadesátiletý Milouš Nepil. Moucha a Kouřil ho pro jeho vadu v řeči, zásadní nevědomosti a zájem o sport často urážejí - a život v nemocnici mu znepříjemňují nejapnými vtípky, které zhoršují jeho psychický stav. Jménem některého z lékařů ho posílají na různá zbytečná vyšetření, když si jde na balkón zakouřit, používají jeho bažanta, ujídají mu jeho oblíbený švestkový kompot a ze strachu, že by si mohl pustit fotbal, nepřipustí na pokoji televizi. Nepil je sice bývalým členem SNB - přiznal se jednou, že si v roce 1989 na Národní třídě také párkrát praštil do studenta - ale jinak je dobrosrdečný, rozdávačný, prostě dobrák od kosti. Vtípky Mouchy a Kouřila snáší statečně a na své nelehké pozici v pokoji se snaží hledat klady.

Naši tři povahově naprosto rozdílní pacienti mají ale některé rysy společné. Chorobnou lenost, negativní vztah k nově nastolené tržní ekonomice, přes značně pokročilý věk slabost pro mladé ženy a negativní vztah ke svým starým manželkám. Nepil se sice často nechává slyšet, jak svou ženu vroucně miluje, ale všichni dobře vědí, že si vymýšlí.

Naši pacienti vždycky ožijí, když se v jejich pokoji objeví sestřičky. Libuška i Zuzana dávají každému muži neustále najevo, že poměr s nimi není úplně vyloučen a tak se pacienti v jejich přítomnosti předvádějí, předhánějí v ostrovtipu - a k večeru už doslova natřásají. Za krásky se sestry zrovna považovat nedají, ale mají vše, co oči staršího muže delší dobu pobývajícího v nemocnici potřebují. Oči, nos a uši na svém místě, velký zadek a prsa více než malá. Vyšší a macatější třicetiletá Libuška je na tom lépe s poprsím, drobnější pětadvacetiletá Zuzana zase s pozadím - a tak si na pokoji všichni přijdou na své. Co se týče obličejů a také ´povídaček´, které musí od nich pacienti každý den vyslechnout, nemají si co vyčítat. Vrchní sestra Libuška je absolventkou zdravotní školy ve Vlašimi, na pacienty je přísná, při čemž s nimi ráda beseduje - a na to, že skoro nic nechápe, je velice sebevědomá. Libuje si v četbě bulvárních novin a časopisů, ve dvojsmyslných narážkách a v lascivních anekdotách, je rozvedená a možná proto přístupná flirtování s kýmkoliv, kdykoliv a kdekoliv.

Její podřízená Zuzana dělala zdravotní školu v Praze. I když je občas drzá a prostořeká, je povahy mírnější než Libuška. Je ochotnější, nekřičí tolik na pacienty, jen jednou za čas zapiští. Přestože od rána do večera pracuje ´na plné obrátky´ a má spoustu dobrých nápadů, u svých nadřízených se často ocitá v nemilosti pro špatné pracovní výsledky. Dá se říci, že je konstruktivní smolař. Je snaživá, ale přitom, bohužel, nešikovná, je zvídavá, ale stejně jako Libuška ničemu nerozumí, je rychlá jako vítr, ale pro špatný zrak a špatnou orientaci po nemocnici stále bloudí. Ale naše dvě sestry mají jednoho výrazného společného jmenovatele - trestuhodnou promiskuitu.

Po seznámení s povahami všech pěti protagonistů bychom na našem nemocničním pokoji mohli očekávat harmonii, solidaritu a všeobjímající pohodu, mohlo by se zdát, že jeden druhého potřebuje, ale jak se čtenář dočte, ani zdaleka tomu tak není. Kouřil si neváží Mouchy, přestože s ním rád diskutuje, Moucha nemá rád Nepila, přestože ho rád zesměšňuje, Nepil nenávidí Mouchu a Kouřila, přestože od nich denně pochytává spoustu cenných vědomostí a životních zkušeností, ani jeden ze tří našich pacientů si neváží mladých sester Libušky a Zuzany, přestože jsou ochotny s tak starými dědky koketovat a nechávat si z bezprostřední blízkosti nahlížet za výstřihy.

Kapitola 1.
„Diagnostické oddělení“

Do pokoje proniká ranní sluníčko, Moucha s Kouřilem se probouzejí a hned si povšimnou svého souseda Nepila, jak překvapivě ještě spí a do žil má zavedeny hadičky.

„Pane Moucho,“ šeptá Kouřil a ukazuje na spícího Nepila, „dali mu v noci kapačky!“

„A podívejte se, jakej mu vyrazil přes noc na čele vohromnej vřed!“ vytřeští oči Moucha.

„Máte pravdu, já jsem ho bez brýlí neviděl! Takže nesimuloval, když pořád tvrdil, že ho strašně svědí čelo.“

„Asi se mu už klubal!“

„Rok se mu klubal a doktoři na nic nepřišli!“

„Vošklivej vřed! Brrrr....“

„Hm…má barvu Bordeaux!“

„To nebude kopřivka, pane Kouřil! Já tady s nim ležet nebudu!“

„Já také ne! Bude to určitě nakažlivé!“

„A hlavně, kdo se má na to koukat! Dyť má ten jeho bolák asi pět centimetrů průměr! Dělá se mi z něj nevolno!“

Na pokoj vchází bez pozdravu vrchní sestra Libuška, jde opatrně, aby nezakopla, nese totiž Nepilovi novou náplň do kapačky.

„Pánové, prosim vás, nehlučte!“ utrhne se na Mouchu a Kouřila. Natahuje se na stojan a vyměňuje nádobky. „Tady panu Nepilovi sme museli dát v noci prášek na spaní, aby konečně usnul. Chceme ho udržovat v umělym spánku, jinak by se nám tady udrbal!“

„Jak udrbal, prosím vás? To snad nejde!“ diví se Kouřil.

„Nejde?“ uchichtne se Libuška. “Loni sme tu měli jednoho a ten se nám kvůli ekzému na hlavě prodrbal až na lebku! Kdyby ho nezadržela kost, tak se snad prodrbal až na mozek!“

Libuška odchází, ve dveřích se míjí se sestrou Zuzanou, která nese ve sklenici s vodou tři teploměry.

„Viděl sem, sestři, hodně vředů, ale takovejdle pěknej velkej sem eště neviděl!“ svěřuje se jí Moucha a ukazuje na Nepilovo čelo.

„Já takovýho macka taky eště neviděla!“ řekne ustaraně Zuzana a podává Kouřilovi teploměr.

Panu učitelovi je příjemné, když mladá sestřička u jeho postele vždycky chvíli setrvá a tak se jí teď snaží u sebe zdržet pod záminkou starosti o Nepilovo zdraví.

„Kdyby to měl Nepil někde jinde, tak bych věděl, co to asi je,“ řekl a střihl očima po Zuzaně, co ona na to. Ta místo pousmání reagovala na jeho poznámku podrážděně: „Podívejte se, nechte to laskavě na našich doktorech! Nebojte se, voni na to přídou!“

Když Zuzana odejde, Moucha se k Nepilově boláku znovu vrací: „Co to může bejt za nemoc, do háje !“ vrtá mu hlavou, “docela by mě to zajímalo! Co kdybysme ho vzbudili a zeptali se ho. Podle mě musí vědět, kde to chytil!“

„Vždyť jste slyšel, že má v sobě spací prášky!“ namítá Kouřil. „Toho jen tak neprobudíme!“

„Když se chce, všechno de. Podle mě stačí, když s ním trochu víc zatřepete!“ radí Moucha.

„Myslíte?“

Kouřil vstává a surově s Nepilem zacloumá. Ten otevře oči a nesrozumitelně zablábolí: „Coco je?“

„Mohl byste nám prozradit, jakou máte nemoc?“ ptá se ho Kouřil. “Máme obavu, že to od vás chytíme!“

„Nenenevim,“ odpovídá Nepil a znovu usíná. Kouřil se vrací do postele a vytahuje ze svého nočního stolku rozečtenou Babičku, Moucha se pouští do křížovky. Po chvíli se obrací na Kouřila: „To je blbá křížovka…co to může bejt? ´Původní povolání tajemnice KSČ Jiřiny Čábelkové na pět´.....a mělo by to končit na ´rva´.“

„To vám neporadím,“ odbude ho Kouřil, „křížovky jsou pro mě ´španělská vesnice‘. Zeptejte se pana Nepila, ten byl před převratem zuřivým komunistou, ten by to vědět mohl!“

„Tak ho vzbudíme a zeptáme se ho,“ ožije Moucha, „moh byste s nim, pane Kouřil, zase zatřepat?“

Kouřil vstává a s Nepilem zacloumá.

„Coco je? Coco je?“ koktá Nepil v polospánku. „Jájá necinkal, soudruhu, klíčema, nenechte mě, jájá nenechci dododo koncentráku!“

„To jsem já! Nebojte se, to byl jen sen!“ uklidňuje ho Kouřil. Vtom vchází obě sestry. Libuška nese injekci, Zuzana skleničku na teploměry a desky se zápisy teplot.

„Pane Kouřil, vy ste se zbláznil!“ křičí Libuška na Kouřila a odstrčí ho od Nepilovy postele.

„Proč ste ho vzbudil, vy pošuku starej?“ ječí Zuzana.

„Tak promiňte, sestřičky,“ omlouvá se Kouřil, „přísahám, že se ho už nedotknu!“

Libušku Kouřilova přísaha dojala a tak nasadila smířlivý tón: „No, abych pravdu řekla, nic tak hroznýho se zase nestalo, stejně by se už asi probudil. Du mu právě dát další injekci, po tý bude spát až do zejtra.“

Když se sestry přesvědčí, že injekce zabrala, odeberou pacientům teploměry a odcházejí.

„Mám strach,“ obává se Kouřil, „že když jsem s Nepilem třepal, tak že jsem nosem zavadil o ten jeho bolák.“ „To vám teda nezávidim,“ moc ho nepotěší Moucha.

„Takže vy si spíš, pane Moucho, myslíte, že je to něco ošklivého a nakažlivého?“

„Něco vo kožních chorobách vim. Záleží na tom, jestli je ten vřed měkkej nebo tvrdej. Jestli je měkkej, tak to nic neni, ale jestli je tvrdej, tak se ani neptejte, co by to mohlo bejt!“ děsí Kouřila

„Jak to ale, pro Boha, zjistit, jestli je měkký nebo tvrdý?“

„Nemáte tady, pane Kouřil, rukavice? Máte ve skříni svuj civilní voblek?“

„Na co rukavice?“

„Abyste se nenakazil. Navlíkněte si jednu a hmatem zjistěte, jestli je ten vřed měkkej nebo tvrdej. Ale vopatrně, aby se nevzbudil! Moc netlačte!“

„Mám, myslím, v kabátě nějaké staré kožené rukavice....“

„Počkejte,“ přeruší ho Moucha, „nevzpomínate si, co ste v těch rukavicích všechno dělal?“

„Co na tom záleží? Proč vás to zajímá?“ diví se Kouřil.

„Nebylo by dobrý, kdybyste měl ty rukavice špinavý jako prase!“

„Proč?“

„No abyste Nepilovi nenasadil do toho boláku eště ňakou další nemoc!“

„No jen to, že když ste předvčírem utíkal z nemocnice a jel ste na chatu vybírat tu vaší latrýnu, tak ste ty rukavice měl na sobě.“

„Ale prosím vás! To se tak nedělá! Vy ste nikdy nevybíral suchý záchod? To se nedělá rukama! To se dělá přece lopatou!“ směje se mu Kouřil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noha XXII.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.