Frank Rehfeld

v nakladatelství FANTOM Print

Prokletí trpaslíků

Vyhnanství trpaslíků

Krev trpaslíků *

* Připravujeme

FANTOM Print

2012

Copyright © 2009 by Frank Rehfeld

Copyright © 2009 by Blanvalet Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-176-1

ISBN 978-80-7398-459-5 ePub

ISBN 978-80-7398-460-1 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog
Bezmocný

Liana vytrhlo ze spánku skřípění závory na dveřích obytné jeskyně. Prudce se posadil a okamžitě v něm vzplál strach – jeho neviditelný společník, kam až mu paměť sahala – a zmocnil se ho.

Přicházeli si pro něj.

Ten strach byl neustále přítomný, byl rozhodujícím pocitem jeho života. Bylo to, jako by se už narodil s neviditelnou obručí kolem hrudi, která čas od času trochu povolovala, aby se vzápětí sevřela o to pevněji. Kdysi se domníval, že si na to jednou zvykne a smíří se s osudem, ale nebylo tomu tak. Naopak. Čím byl starší, tím víc se blížil k nevyhnutelnému bodu, kdy ho postihne stejný úděl jako už tolik jiných před ním.

Nyní se zdálo, že ten den nadešel. Thir-Ailithové si jdou pro něj, prostě to věděl; cítil to hluboko v sobě s určitostí, která nevyžadovala zdůvodnění ani nepřipouštěla pochyby. Existovaly jen dvě příčiny, proč se otevíraly dveře. Buď jim přinášeli pár lišejníků, nebo trochu mechu k jídlu, ale k tomu došlo už před několika hodinami.

Nebo to byli Thir-Ailithové, aby rozhodli, kdo smí dál žít, a kdo musí zemřít. Tentokrát bude patřit ke druhé skupině.

Už týdny mu na bradě, krku a tu a tam i na tvářích rašily chloupky a tvořily měkké chmýří; bezpečné znamení, že zestárl a jeho život se přiblížil ke konci. Thir-Ailithové si vybírali přinejmenším mužské oběti vždycky podle růstu vousů.

Obruč kolem Lianovy hrudi se s trhnutím sevřela a připravila ho o vzduch. Chtěl vyskočit, někde se schovat, i když v jeskyni úkryty nebyly, chtěl něco udělat, ale strach už překročil hranici k ochromující panice. Nebyl schopen se pohnout, jako by ztratil veškerou vládu nad tělem. Jen srdce mu bušilo tak divoce, jako by chtělo explodovat. A nejspíš by to bylo milosrdné ve srovnání s tím, co ho místo toho čekalo.

Nebyl jediný, komu se tak vedlo. Všechny rozhovory rázem umlkly, nikdo se už nehýbal. V náhlém tichu znělo vrzání otvírajících se dveří velmi hlasitě.

Jako vždy přicházeli Thir-Ailithové ve třech, trojnásobné ztělesnění smrti. Vysocí a štíhlí, s vychrtlými obličeji barvy vybělených kostí. Tváře jim lemovaly rovné, rovněž bílé vlasy a spadaly jim daleko přes ramena. Jejich oči měly barvu rubínů, které jako by plály vnitřním ohněm. Černé šaty jim přiléhaly k tělu jako druhá kůže, přes ně nosili rovněž černé, takřka až k zemi sahající pláště, vzdouvající se při každém pohybu.

Všichni Thir-Ailithové, které Lian až dosud spatřil, se podobali jeden druhému jako vejce vejci, takže se mu ještě nikdy nepodařilo je od sebe rozeznat. Nedokázal dokonce ani určit, zda jsou mužského nebo ženského pohlaví, případně zda se u nich vůbec dá o různém pohlaví hovořit. Připadali mu jeden jako druhý a každý z nich představoval ztělesnění smrti.

Byla to stejná procedura jako vždycky. Jeden z Thir-Ailithů zůstal stát u dveří, zbývající dva procházeli ve slabém světle světélkujícího mechu bujícího na stropě jeskyně. Šli pomalými, uměřenými kroky mezi trpaslíky, sedícími na zemi, a kriticky je zkoumali, jako by to byl dobytek. Ale nic jiného v nich stejně asi neviděli. V jejich rudě žhnoucích očích se nedala rozeznat jediná jiskřička citu.

Jeden z nich ukázal na prvního z trpaslíků. Ve tváři postiženého se objevila čirá hrůza, přesto neobratnými, topornými pohyby vstal.

Thir-Ailithové vybírali další trpaslíky, muže i ženy, kteří měli společné jen jedno. Všichni byli zhruba v Lianově věku, čerstvě dospělí. Alespoň muži. Ženy byly starší, a každá z těch, které byly vybrány, už porodila několik dětí.

Oba poslové smrti se nezadržitelně blížili k Lianovi. Všechno v něm křičelo, aby vyskočil a dal se na útěk, zalezl někam do nejodlehlejšího kouta, ale jeho tělo bylo stále jako ochromené. Ovšem stejně by mu nebylo nic platné, kdyby tomu bylo jinak. Už teď se nacházel v zadní části jeskyně, ani ne tucet kroků od stěny, a jiný východ tu nebyl. Až na malý pramen, díky němuž mohli uhasit žízeň a který vtékal do stejné díry v zemi, kde konali potřebu, byla jeskyně naprosto prázdná.

Také by mu nijak nepomohlo, kdyby se pokusil schovat chmýří. Ani oběma rukama by si nedokázal úplně zakrýt krk, bradu, tváře a horní ret, místo toho by na sebe jen tím více upoutal pozornost.

Lianovou jedinou nadějí bylo, že ho Thir-Ailithové mezi všemi ostatními přehlédnou, ale věděl, že se to nestane. Toužil, aby se mohl stát neviditelným nebo se propadnout do země, jen na pár vteřin, víc času nepotřeboval.

Posly smrti od něj dělily ještě dva kroky, jeden, pak se ocitli na stejné úrovni s ním, sotva metr od něj. Pohled jednoho z nich se střetl s jeho, jako by se na děsivý, nekonečný okamžik zavrtal do Lianových očí a přímo do hlavy a proměnil všechno v něm v led – a potom sklouzl pryč a ulpěl na trpaslících vedle něj, zatímco oba Thir-Ailithové kráčeli dál.

Lian byl jako omámený. To nebylo možné… Byl si tak jistý, že ho odvedou, že nedokázal ani cítit úlevu. Smrt prošla ani ne dva kroky od něj, a ušetřila ho.

Alespoň protentokrát.

Lian kradmo sledoval Thir-Ailithy a skoro se neodvažoval dýchat. Když mu začali mizet ze zorného pole, nějak se mu podařilo maličko pootočit hlavu.

Nikdy se neměl dozvědět, zda to byl tento pohyb nebo jiná maličkost, co vzbudilo pozornost jednoho z nich. Thir-Ailith se otočil. Liana znovu zasáhl pohled jeho žhnoucích očí a opět jako by se mu zabořil přímo do nejhlubšího nitra. Vyzáblá, bledá ruka se natáhla a ukázala na něj.

Jeho srdce na okamžik přestalo bít, aby se pak rozbušilo ještě divočeji. Lianovi se v hlavě rozléhal pronikavý výkřik, ale nepřešel mu přes rty. Všechno v něm jako by se proměnilo v led. Bez vědomého přičinění trhavými pohyby vstal, jako by bylo jeho tělo odděleno od mysli a on už nad ním neměl kontrolu.

Thir-Ailithové lhostejně pokračovali dál, vybrali ještě další dva trpaslíky a nakonec dorazili zpátky ke dveřím. Stejně jako ostatní, na které padla volba, se Lian vydal ztuhlými kroky k východu. Nechtěl to, pokoušel se proti tomu bojovat, ale bylo to nemožné. S dalším návalem zděšení poznal, že už opravdu nemá žádnou kontrolu nad svým tělem a že ho jako loutku řídí nějaká cizí moc – a nebylo pochyb, o jakou moc se jedná.

Spolu s ním bylo vybráno devět trpaslíků, devět z víc než tří set, kteří se tísnili v jeskyni. Pohledy ostatních je provázely, stejnou měrou soucitně jako s úlevou nad tím, že to nepotkalo je.

Když býval Lian předtím svědkem takových výběrů, kladl si často otázku, proč nedošlo k projevům odporu, proč se nikdy některý z odsouzenců k smrti nepokusil o útěk – i když beznadějný – a všichni zdánlivě ochotně následovali Thir-Ailithy. Teď znal odpověď i na tuto otázku. Byl jako nezúčastněný host ve vlastním těle, které poslouchalo němé rozkazy jiných a kladlo nohu před nohu, aniž by tomu mohl zabránit, ať se snažil sebevíc. Neúprosně se blížil ke dveřím a nakonec jimi prošel.

Jeden z Thir-Ailithů počkal, až tak učiní i poslední z nich, pak dveře opět zabouchl a zavřel na závoru, aby se vzápětí zařadil na závěr malé skupiny.

Od narození Lian ještě nikdy neopustil jeskyni. S výjimkou několika letmých pohledů dveřmi, když se otevřely, neměl nejmenší představu, jak vypadá svět venku. Dokonce i krunýřem paniky, který věznil jeho mysl, pronikla jiskra zvědavosti. Ani ta mu ovšem nedokázala dodat útěchu nebo alespoň odpoutat jeho myšlenky od toho, co ho čekalo – na to bylo to, co spatřil, příliš bezútěšné.

Před jeskyní se na obě strany táhla dlouhá, naprosto pustá štola, slabě osvětlená pochodněmi, zasunutými v držácích na stěnách. Ústilo do ní několik stejně masivních a těžkými závorami opatřených dveří. Lian si v duchu kladl otázku, zda se za nimi také nacházejí obytné jeskyně, v nichž jsou namačkáni trpaslíci. Obával se, že tomu tak je, i když neměl žádnou možnost, jak si to ověřit.

Jak k tomu, pro všechno na světě, mohlo dojít? Opravdu spočíval veškerý smysl existence jeho lidu v tom, aby byli otroky Thir-Ailithů? Bylo tomu tak vždycky, narodil se jeho lid v otroctví, nebo ho Thir-Ailithové v šerém dávnověku do otroctví teprve uvrhli? A pokud ano, co bylo předtím?

Otázky jako tyto zaměstnávaly Liana od chvíle, kdy dokázal uvažovat, ačkoliv věděl, že na ně nikdy nedostane odpověď. Thir-Ailithové je střežili, dávali jim najíst a určovali, kdo z nich musí zemřít, ale nebylo možné s nimi navázat jakoukoliv formu kontaktu, která by toto přesahovala. Každý pokus je byť jen oslovit byl trestán smrtí.

Lian zažil pouze jedinkrát, že se trpaslík opovážil přímo se obrátit na jednoho z bledých vládců. Trpaslík, jehož jméno už dávno zapomněl, pokud ho vůbec kdy znal, byl nemocný a kvůli strašným bolestem Thir-Ailitha úpěnlivě prosil, aby mu pomohl. Ten se na něj na okamžik bezvýrazně podíval, pak tasil dýku a prořízl mu hrdlo. Ale to ještě nebylo všechno. Stalo se něco, co Liana děsilo do dnešního dne. Zatímco trpaslík krvácel, začalo se jeho tělo měnit, šílenou rychlostí stárlo a smršťovalo se. Po smrti z něj zbyla jen vysušená, prázdně působící schrána; usni podobná kůže, napínající se na kostech. Lian na ten pohled nikdy nezapomněl a už při pouhé vzpomínce na něj se chvěl.

Bylo to to, co teď čekalo i jeho a ostatní? Ale proč je nezabili na místě, pokud to byl osud, jenž jim byl předurčen? Nebo tomu bylo opravdu tak, jak se v ničím konkrétním podložené naději domnívali někteří z těch, s nimiž mluvil, totiž že ty, které Thir-Ailithové vybrali, nečekala smrt, ale byli jen dopravováni na jiné místo, aby tam pro vládce odváděli otrocké práce?

Lian tomu nevěřil, přesto cítil, jak se něco hluboko v něm začíná upínat k této naději, ať byla sebemenší, zatímco dál jednotvárně kladl nohu před nohu. Nechtěl zemřít!

Uvnitř obytné jeskyně neexistovala možnost, jak měřit plynutí času, takže pojmy jako měsíce či roky pro něj neměly žádný význam. Také nevěděl, jakého věku se může trpaslík dožít, když ho předtím nezabili Thir-Ailithové, ale určitě vyššího, než měl teď. Teprve nyní tělesně dospěl a cítil se dosud mladý a na vrcholu síly a výkonnosti. Co to bylo za krutý osud, který ho už nyní odsuzoval k smrti, aniž by někdy spatřil víc než obytnou jeskyni nebo mohl dělat něco jiného než spát, jíst, pít, čekat a – alespoň v poslední době – pářit se s několika trpaslicemi?

Už poněkolikáté se pokusil vzepřít cizí vůli, která ho poháněla k chůzi, ale opět neúspěšně. Magie Thir-Ailithů, kteří převzali kontrolu nad jeho tělem, byla prostě příliš silná. Nezadržitelně se blížili ke konci chodby.

Ústila do síně, obrovitější, než si Lian dokázal představit i v nejbujnějších snech. Byla mnohonásobně větší než obytná jeskyně, která dosud představovala celý jeho svět – a nesrovnatelně nádhernější. Na několik vteřin díky tomu pohledu dokonce zapomněl na svou nezáviděníhodnou situaci a smrtelné nebezpečí, které mu hrozilo.

Kdyby ho neúprosně nepopoháněla vpřed vůle Thir-Ailithů, určitě by nebyl schopen udělat už ani jediný krok, místo toho by zůstal stát a rozhlížel se kolem sebe očima rozšířenýma v nevěřícném údivu. Ale i tak mohl alespoň těkat pohledem, protože oči byly jedinou částí jeho těla, jíž byl schopen z vlastní vůle pohybovat.

Síní se ve čtyřech řadách táhly sloupy tak velkého průměru, že by bylo třeba přinejmenším pěti nebo šesti trpaslíků, aby některý z nich objali, a podpíraly strop, který se klenul někde tak vysoko nad nimi, že Lian nemohl zkroutit zrak dost na to, aby ho zahlédl. Byly tvořeny černě a bíle žilkovaným kamenem, jenž byl tak hladký, až se třpytil, a dokonce jako by trochu zrcadlil svět kolem sebe.

V držácích na sloupech vězely četné pochodně. Zalévaly síň mihotavým světlem, v jehož záři Lian teprve teď spatřil zástupy Thir-Ailithů, které se v klenutém prostoru zdržovaly. Ten pohled roztrhal mlhu údivu a bázně, která mu na okamžik obestřela mysl, a vzpamatoval ho. Musely tu být tucty bledých postav, možná dokonce i víc než sto. Žádná z nich nevěnovala malé skupince trpaslíků pozornost. Jednotlivě nebo v nepočetných skupinách procházely různými směry síní. Ve stěnách se nacházely početné východy, v nichž bytosti mizely nebo jimiž další vstupovaly dovnitř.

Stejně jako ostatní trpaslíci zahnul Lian doprava, kde oddíl zamířil k jednomu z východů. Kámen byl u tohoto průchodu umně opracován, a když se Lian přiblížil na stěží tucet kroků, objevil něco, co ho tak zarazilo, že na okamžik zapomněl na všechno ostatní. Přesně nad průchodem se skvěl kámen velký asi jako hlava, a jak teď dokázal rozeznat, opravdu se jednalo o zpodobnění hlavy. Hornina byla zvětralá, a obličej se dal proto identifikovat jen nezřetelně, ale v žádném případě se nejednalo o znázornění tváře Thir-Ailitha.

To, co spatřil, byla bez sebemenších pochybností v kameni zvěčnělá tvář trpaslíka.

Lian už se nedostal k tomu, aby o tom dál přemítal. Půda pod ním se dala do pohybu. Nejprve to bylo jen lehké chvění, které ale bleskurychle sílilo. Ze stropu se uvolňovaly malé kamínky. Jeden zasáhl Liana do ramene. Bolest nebyla příliš zlá, přesto ale byla skoro nesnesitelná, protože ze sebe nemohl vydat hlásek ani si to místo promasírovat.

Co se tu to dělo?

Všechno kolem něj jako by se ocitlo v pohybu. Ze stropu a stěn se uvolňovaly další kameny a dopadaly s třeskem na zem. Kolem se rozléhalo praskání a pukání přetížené skály a třes i chvění pořád sílily. Celá země jako by se kymácela.

Stejně jako ostatní trpaslíci se i Lian zastavil. Thir-Ailithové se bázlivě, s očividným zděšením rozhlíželi. Bylo to poprvé, co Lian spatřil na jejich tvářích podobný výraz strachu.

Další zachvění země připravilo trpaslíka o půdu pod nohama. Instinktivně se pokoušel pád zadržet, ale tělo ho stále ještě neposlouchalo. Tvrdě dopadl na zem. Několika dalším trpaslíkům se vedlo stejně.

Ozvalo se mocné hřmění a praskání. Nedaleko se musel ze stropu uvolnit a zřítit velký balvan, ale Lian ze své pozice nemohl nic vidět.

Země pod ním se zachvívala stále silněji, otřásala se jako zvíře probuzené ze spánku. Když Liana Thir-Ailithové vybrali, začal se smiřovat s nevyhnutelným a loučil se se životem. Místo strachu se ho zmocnilo jakési ochromení, ale teď se v něm znovu probudila panika. Něco podobného ještě nikdy nezažil a nešlo mu do hlavy, co to má všechno znamenat. Jak mohla mrtvá hornina procitnout k životu? Nebo to vůbec nebyla sama skála a otřesy pocházely od nějaké nesmírné obludy či démona v nitru země? Jen jedno mu připadalo jasné. Toto nebyl osud, který byl pro něj a ostatní trpaslíky připravený. Thir-Ailithové byli z dění stejně vyděšeni jako on sám.

Další kusy horniny se s hřměním řítily do hlubiny, mezitím už takřka bez ustání. Jeden z východů se s rachotem zřítil, a ani ten, k němuž mířil jejich oddíl, nezůstal ušetřený. Kamenná trpasličí lebka se se skřípotem uvolnila z ukotvení nad průchodem. Hluk vyburcoval oba Thir-Ailithy, kteří stáli přímo pod ní, ale na úhybný manévr už bylo pozdě. Se směsicí děsu a ponurého zadostiučinění Lian sledoval, jak kámen rozdrtil jednomu z nich hlavu a také druhého zasáhl natolik tvrdě, že byl odmrštěn stranou a zůstal bez hnutí ležet.

V bezprostřední blízkosti zaznělo další, ještě hlasitější praskání. Lian obrátil hlavu a spatřil, jak jen pár metrů od něj pukla pata jednoho z gigantických sloupů. Tuny vážící výtvor se začal pomalu naklánět jeho směrem.

Bez přemýšlení se odvalil stranou, jak rychle jen mohl, a teprve potom pochopil, že získal opět vládu nad tělem. Všude kolem něj hustě padaly ze stropu a hroutících se sloupů úlomky horniny. Některé minuly Liana jen o vlásek. S odvahou zoufalce vyskočil na nohy a spěšně zamířil k jednomu z dosud nedotčených průchodů ve stěně nedaleko toho, jenž byl cílem jejich skupiny.

Ušel jen tři kroky, pak znovu ztratil na vzpínajícím se terénu rovnováhu a byl sražen na zem.

V tom samém okamžiku otřásl zemí strašlivý náraz, jak obří kamenný sloup se zaduněním dopadl kousek vedle něj a rozlomil se na několik částí. Hřmot byl nepopsatelný, dosahoval skoro bolestivé úrovně – a pak náhle zavládlo nepřirozené ticho. Se sotva víc než šelestěním létaly vzduchem kamenné úlomky a několik z nich ho zasáhlo. Lian vykřikl, neslyšel ale dokonce ani vlastní hlas. V uších cítil tupý tlak.

Všude kolem něj se náhle ocitl prach, který ho nejen zbavil vidění, ale také proměňoval dýchání v utrpení a nutil ho ke kašli. S jednou rukou přitištěnou na ústa a nos se znovu vyškrábal na nohy. Skoro slepý a s pálícíma, slzícíma očima klopýtal vpřed.

Pryč, jen pryč odtud! byla jediná myšlenka, která ho ovládala.

1
Stíny v noci

„Co to bylo?“ Dulon vylekaně zvedl hlavu, nastražil uši a nervózně se rozhlížel.

Thilus se už víc než deset minut zabýval tím, že leštil svou zrcadlově se lesknoucí dýku. Teď ji nechal klesnout a na okamžik strnul, aby se také zaposlouchal, ale zvuk se už neopakoval. Po několika vteřinách pokrčil rameny a dál leštil dýku hadříkem. Zbraň přitom držel v pravé ruce a hadřík v příliš malých a částečně neohebných prstech zmrzačené levačky, umístěné na předloktí, které nebylo ani z poloviny tak dlouhé jako u průměrného trpaslíka.

„Jenom kamínek, který se někde uvolnil,“ prohlásil klidně.

Zdálo se, že jeho vysvětlení mladšího válečníka neuklidnilo, právě naopak. Dulon se dál podezíravě rozhlížel, ačkoliv světelný kruh lampy stojící před nimi na zemi sahal sotva dál než k okrajům malé skalnaté prolákliny na horském svahu, v níž hledali ochranu před ostrým větrem. Všechno, co se nacházelo za ním, skrýval závoj noci.

„Kamínky se neuvolňují samy od sebe,“ pronesl nedůvěřivě. I když byl Dulon ve svých sotva sedmdesáti letech dost mladý, byl statečný a měl srdce na pravém místě, pokud mohl Thilus soudit, ale byl také netrpělivý a v mnoha ohledech příliš horlivý.

A – alespoň právě teď – dost nervózní.

Thilus si povzdechl, chvíli otáčel dýkou sem a tam a prohlížel si ji ze všech stran, pak ji se spokojeným přikývnutím zasunul zpátky do pouzdra na opasku.

„Přestaň bláznit,“ řekl. „Nejspíš to byl jen vítr nebo nějaké malé zvíře. Existuje pro to sto nevinných vysvětlení. Když budeš při každém zvuku čekat hned to nejhorší, začneš ještě vyšilovat.“

Zmlkl, když někde poblíž vykřikl noční pták: děsivý, hrůzu vzbuzující zvuk, který dokonce i Thilusovi naháněl husí kůži, protože pro něj představoval něco naprosto nezvyklého. V podzemí žádní ptáci nebyli.

„Kromě toho ona by vycítila, kdyby někde poblíž byli nepřátelé,“ dodal Thilus po několika vteřinách a ukázal při tom na kněžku, která dva kroky od nich seděla se zkříženýma nohama na skalnaté zemi a během celé hlídky s nimi neprohodila jediné slovo. Neznal ani její jméno. Sice měla zavřené oči, jak viděl navzdory závoji na její tváři, ale v žádném případě nespala, nýbrž se uvedla do transu. I když jinak nevnímala takřka nic, co se kolem ní dělo, byly její magické smysly v tomto stavu obzvlášť ostré. A jen o to šlo.

„Možná máš pravdu,“ zabručel Dulon. Neznělo to zvlášť přesvědčeně, ale aspoň se trochu uvolnil a zimomřivě se zachumlal pevněji do kabátu. „Začínám z toho všeho postupně bláznit. Tohle přece není život pro trpaslíka, nenávidím vnější svět! Týden za týdnem už tady vegetujeme, jinak se to asi nedá nazvat. Copak to tak půjde věčně? Raději bych zemřel při pokusu dobýt zpátky Elan-Dhor, než abych tak žil navěky.“

Thilus se letmo usmál, ale byl to spíš neradostný škleb. Slova jako tato slýchával v posledních týdnech znovu a znovu. Až příliš často a z příliš mnoha úst, a bral je velmi vážně.

„Účastnil ses bitvy u Podzemního moře?“ zeptal se.

„Ne.“ Dulon zavrtěl hlavou, ale v očích se mu pojednou objevil lesk, který se Thilusovi ani trochu nezamlouval. „Zato poslední obrany jižní brány ano. Zdaleka jsme nebyli poraženi a dokázali bychom ji ještě dlouho udržet, o tom není pochyb. Ale co se místo toho stalo?“ Pohrdavě si odfrkl. „Ústup! Místo abychom bránili svou vlast se vším, co máme, vydali jsme město napospas těm zrůdám a potupně se dali na útěk. Naši předkové by přibili krále, který vydal takový rozkaz, i s rádci na brány paláce, a co jsme udělali my? Tyto zrádce našeho vlastního lidu ochotně následovali!“

Thilus si znovu povzdechl. Do jisté míry chápal, co se v mladém válečníkovi odehrává, a věděl, že hlavně mezi mladšími trpaslíky smýšlejí mnozí jako on. Nejen uvnitř válečnické kasty byly sláva a čest ceněny nad všechno ostatní, ale jen o to nešlo. Dulon byl mladý, horkokrevný zelenáč se skoro dětskou tváří a řídkými, ještě ani ne na prst dlouhými vousy stejně světle pískové barvy jako jeho vlasy. Nejspíš ukončil výcvik v kasárnách teprve před několika málo lety a nemohl získat skoro žádné praktické bojové zkušenosti. Dokonce i poslední velké bitvy představovaly pro něj a jeho vrstevníky už jen příběhy z dávné minulosti. Narodili se v době relativného míru a vyrostli ve víře ve vojenskou sílu a neporazitelnost trpasličího lidu, který zabezpečoval tento mír s gnómy, gobliny a dalšími slabšími národy hlubin.

Jenže to bylo před příchodem temných elfů.

Uplynuly už asi tři měsíce od chvíle, kdy průzkumný oddíl z Elan-Dhoru, posledního velkého města trpaslíků, sestoupil hlouběji do nitra země než kdykoliv předtím a při tom narazil na dosud naprosto neznámou část podzemí. Jak se později zjistilo, byli tam elfy před dávnými věky po dlouhém, urputném boji vyhnáni odpadlíci jejich vlastního lidu, toužící po moci nad mladšími rasami. Všechny přístupy byly zapečetěné magickými pečetěmi, a dokonce i povědomí o těchto událostech se v průběhu tisíciletí vytratilo. Jenže navzdory veškeré pravděpodobnosti odpadlíci, odříznutí od vnějšího světa, nejen jakýmsi neznámým způsobem přežili, ale dokonce znovu získali nesmírnou moc.

Průzkumný oddíl nevědomky jednu z pečetí porušil a uvolnil tím cestu zkáze. Trpasličí národ byl náhle konfrontován s děsivějším nepřítelem než kdykoliv předtím; s potomky kdysi nejmocnější rasy na světě, které jako by po dlouhém zajetí naplňovala jen touha po pomstě, po vraždění a nenávist ke všemu živému. Tito temní elfové, jak je mezitím nazvali, byli nejen neuvěřitelně silnými válečníky, ale disponovali i magickou mocí, která zatlačovala do pozadí všechno dosud známé. Především jim tato magie propůjčovala schopnost učinit se neviditelnými, takže bylo skoro nemožné bránit se jejich útokům, uskutečňovaným jakoby zničehonic. Jen kouzelné schopnosti nadané kněžky trpasličí bohyně Li’thily dokázaly tuto neviditelnost alespoň částečně narušit.

Trpasličí lid se postavil děsivým útočníkům v rozhodné bitvě u Podzemního moře, ale ani podpora ze strany kněžek spolu s vynikajícím obranným postavením a strategií, ani nečekaně na pomoc přispěchavší goblini nedokázali zabránit zničující porážce od nejen mocnějších, ale také mnohem početnějších nepřátel z hlubin. Následovaly ústupové boje, aby se získal čas pro evakuaci trpasličího lidu na povrch, do vnějšího světa. Ani smrtelné léčky, ani vyhození části dolů do povětří nezabránily dalšímu postupu temných elfů, až nakonec dospěli do jádra Elan-Dhoru, města s obytnými oblastmi, a dobyli ho.

„Barlok přesně věděl, co dělá,“ prohlásil Thilus. „Každé další krveprolévání by bylo naprosto nesmyslné a nedokázalo by odvrátit dobytí města.“

„Barlok, velký vojevůdce,“ řekl Dulon pohrdavě. „Kdysi býval mocným válečníkem, to vůbec nechci zpochybňovat, možná jedním z největších hrdinů, jaké náš lid kdy měl. Ale teď je zjevně i on očarovaný tou kněžkou, která na sebe strhla moc. Ta čarodějnice neměla nikdy usednout na trůn, tím přece všechno neštěstí začalo,“ rozohnil se a máchal při tom divoce rukama.

„Neštěstí začalo zlomením pečetí, které držely temné elfy v zajetí,“ opravil ho Thilus a přiměl se zachovat klid. I když k událostem došlo teprve před třemi měsíci a všichni by měli mít skutečnosti v živé paměti, byly už demagogicky překrucovány a vykládány jinak, a to ho zlobilo. „A stalo se to ještě za krále Buriana, protože příliš chamtivě vztáhl ruce po zlatu spočívajícím v hlubinách. To se stalo naším prokletím a on byl kvůli tomu sesazen. Tharlia jen převzala jeho dědictví, a koneckonců se jí podařilo zachránit náš lid před hrozící záhubou.“

„Ale za jakou cenu! Utkala se s temnými elfy v jediném polovičatém boji, pak vydala naši vlast bestiím napospas a nás odvedla do vyhnanství, do exilu.“ Do Dulonova hlasu se vmísilo pohrdání. „Jestli to chceš vědět, musela ovlivnit vysokou radu kouzelnými schopnostmi, jen tak se dá vysvětlit, že zvolili zrovna čarodějnici královnou. Elan-Dhor existuje po tisíciletí, ale sotva nastoupila na trůn, město padlo. To přece nemůže být náhoda! Aspoň já v tom vidím znamení bohů, možná dokonce Li’thily samotné, protože její velekněžka se od ní odvrátila, aby se chopila vlády. A je tu ještě něco.“ Dulon rychle střelil pohledem po meditující kněžce vedle sebe a ztišil hlas, než dodal: „Kdo ví, třeba se Tharlia spolčila s temnými elfy. Od těch čarodějnic se dá nadát všeho, vždycky jsem to…“

„Teď už ale mám těch nesmyslů dost!“ zasyčel Thilus ostře, hněvivě na něj zablýskal očima a ještě usilovněji se snažil nenechat hněv vzkypět příliš. Stejně jako většina trpaslíků měl vznětlivý temperament, v jeho případě byl ovšem velmi výrazný a vedle zmrzačené ruky byl jedním z důvodů, proč to ve válečnické kastě nikdy nedotáhl výš. V poslední době proti tomu ovšem ze všech sil bojoval a snažil se držet výbuchy hněvu na uzdě. Přesto sebou Dulon trhl a zjevně vyděšený zmlkl.

„Nehovořil bys tak, kdybys byl u Podzemního moře a věděl, o čem mluvíš,“ pokračoval Thilus. „Nebyl to žádný polovičatý boj, i když trval jen několik hodin. Temní elfové doslova převálcovali naše postavení už svou masou, chápeš vůbec, co to znamená? Nedokázaly je zastavit oheň ani ocel! Neměli jsme proti nim žádnou šanci, absolutně žádnou, a u jižní brány by to nedopadlo jinak. Každý pokus bránit ji déle, než bylo nezbytně nutné, by vedl jen k nesmyslnému masakru. A nakonec by stejně padla.“

„Padnout v boji by bylo v každém případě čestnější než se prostě vzdát všeho, co náš lid za tisíciletí vybudoval,“ namítl Dulon, ale s mnohem menší sebejistotou a větším vzdorem v hlase. „Byli bychom…“

„Byli byste nesmyslně zahodili život a dalšími mrtvými jen zvětšili utrpení našeho lidu,“ vpadl mu Thilus znovu do řeči. Touha po cti byla sice důležitým motivem právě pro mladší válečníky, ale nenáviděl, když se z ní stala prázdná fráze, kterou se někdo snažil ospravedlňovat hloupost a nedostatek prozíravosti. „Ale co je ještě horší – temní elfové se zdají být tak početní, jako by disponovali přímo neomezenými zálohami. Zato každý mrtvý na naší straně by nám chyběl při protiútoku, až přijde den, kdy dobudeme Elan-Dhor zpět.“

„Dobudeme zpět, ale jistě,“ posmíval se Dulon hořce. „A ty tomu vážně věříš? Opevněni za stovky let starými branami a zdmi z metry tlustého kamene a oceli, kde byly všechny výhody na naší straně, jsme utekli, ale ty věříš pohádce, že získáme Elan-Dhor zpět? Jakpak? Musíme už tak dávat pozor, aby temní elfové neobjevili díru, kterou by se dostali ven, a nezaútočili na nás dokonce i tady.“

To byl důvod, proč stejně jako několik dalších hlídek drželi noční stráž na úbočích Tharakolu. Zarkh-Tahal, velká brána východu, která spojovala Elan-Dhor s vnějším světem, byla stejně jako všechny další přístupy do podzemí pohřbena uměle vyvolanými lavinami pod tunami kamene. Ale v uplynulých týdnech se temným elfům podařilo znovu vyčistit některé z těchto přístupů nebo objevit další, které předtím nebyly známé ani trpaslíkům.

„Zjevně zapomínáš na Warlona,“ opáčil Thilus s namáhavě zachovávaným klidem. Pohladil si husté, skoro k opasku sahající vousy, které byly stejně černé jako jeho dlouhé, zpod přilbice se deroucí vlasy. „Jestli se jemu a jeho společníkům podaří dostat až k elfům a požádat je o pomoc v boji proti jejich temným bratřím, s touto podporou uspějeme.“

„Jestli, jestli, jestli,“ opakoval Dulon jako ozvěna. „Jestli se dostane až k elfům, jestli se mu podaří vysvětlit nebezpečí a jestli budou opravdu ochotni nám pomoci… To je příliš mnoho jestli, než abychom v to mohli klást vážné naděje. Warlon je velký válečník, už jsem bojoval pod jeho velením. Ale elfové se uchýlili do nehostinné pustiny severu, záležitosti ostatních je nezajímají. Nemyslím si, že od nich můžeme čekat pomoc, i kdyby Warlon dokázal skoro nemožné a probil se až k nim. Naše rasy nikdy nebyly přáteli a…“

Ztichl, když se znovu ozvalo kutálení kamínku a po něm dalšího. Na okamžik měl Thilus dojem, jako by se země pod nimi lehce zachvěla.

„Co…“

Vyděšeně vyskočil. Nemýlil se, skála pod ním se opravdu začala třást. Bylo to, jako by se celý terén kymácel a otřesy bleskurychle sílily. Mocný náraz Thiluse jen tak tak nepřipravil o půdu pod nohama.

„Ze… zemětřesení!“ zasípal vyděšeně. „Ke skalní stěně, rychle!“

Zatímco Dulon s tváří staženou úlekem také vyskočil, popadl Thilus za ramena kněžku a mocně s ní zatřásl.

„Proberte se!“

Skrze závoj dokázal rozeznat, že otevřela oči. Aniž by čekal, až se úplně vzpamatuje a pochopí situaci, vytáhl ji na nohy a vlekl pod malý výběžek ve skalní stěně, k sotva půl metru hluboké dutině v hornině, kde už mezitím našel útočiště i Dulon. Mladý válečník dokonce duchapřítomně popadl lucernu a vzal ji s sebou.

Ani o vteřinu předčasně. Kromě menších oblázků teď rachotily z výšin hory i větší kousky horniny a strhávaly při tom s sebou další. Příval kamenů různé velikosti se hnal po svazích hory jen několik metrů od nich a země se pořád chvěla a vyhazovala jako vzpínající se zvíře. Vypadalo to, jako by se celý Tharakol probral z dlouhého spánku a snažil se ze sebe setřást zbytky únavy.

„Co… co je to? Co se to tu děje?“ ječela kněžka přeskakujícím hlasem.

„Zemětřesení,“ vyrazil ze sebe znovu Thilus.

Protože trpaslíci vždycky zakládali města pod zemí, báli se zemětřesení víc než čehokoliv jiného. Na rozdíl od oblasti s oheň soptícími vulkány daleko na jihu k nim tady docházelo naštěstí velmi vzácně. Navzdory víc než dvěma stům letům věku Thilus dosud žádné na vlastní kůži nezažil, ale slyšel o několika, která v dřívějších dobách napáchala v Elan-Dhoru strašné škody. Dobře chápal kněžčin strach, sám musel bojovat proti panice. Stále znovu vrhal bázlivé pohledy ke skále nad jejich hlavami, ale ta vypadala velmi masivně.

Vteřiny jako by se protahovaly v nekonečné hodiny, během nichž se roztřeseni tiskli ke stěně, zatímco balvany rachotily s děsivým hlukem kolem nich do údolí. Úlomek o velikosti dobrého půl metru v průměru dopadl přesně do prolákliny, ve které předtím seděli, a zastavil se těsně před nimi. Pak konečně otřesy země, rozechvívající půdu, polevily a skála se opět uklidnila. Přesto se ještě tu a tam uvolňovaly kameny a s rachotem dopadaly do hlubin, takže několik minut čekali, než se opovážili opustit ochranu malé prohlubně ve skalní stěně.

Tma rozprostřela milosrdný plášť nad tou spouští, slabé světlo měsíce ukrytého za mraky a svit lucerny stačily právě tak na to, aby se dalo rozeznat nejbližší okolí. Po cestě, vedoucí z údolí nahoru k Zarkh-Tahal, nebylo ani vidu, ani slechu, byla dokonale pohřbená pod kamením.

„To… to bylo to nejhroznější, co jsem kdy zažila,“ koktala kněžka. Thilus ještě nikdy neviděl členku jejího řádu v takovém stavu. Zpravidla byly právě kněžky pověstné sebeovládáním, přinejmenším stejně jako válečníci. „Li’thile buď díky, že jsme dosud byli ušetřeni takové hrůzy, a kéž nás před ní bohyně chrání i nadále.“

„Musíme dolů do údolí podívat se, jak velké jsou škody,“ vyrazil ze sebe Dulon. „Nejenom v posádce, ale hlavně ve městě samotném. Určitě tam budou mrtví a zranění. My…“

„Ne!“ vpadl mu Thilus do řeči. „Nemůžeme ještě odejít. Musíme pokračovat v hlídce a prohledat svah.“

„Ale moje rodina! Moje žena a děti…“

„Ne!“ řekl Thilus znovu ostře, i když ho trýznily stejné obavy jako mladého vojáka. Neměl ženu ani děti, ale na rozdíl od Dulona nepatřil k žádnému z velkých rodů, nýbrž se sám staral o zaopatřování dvou mladších sester, z nichž jedna ztratila muže v boji proti temným elfům, takže na něj byla spolu se svým sotva dvanáctiletým synem odkázána naléhavěji než kdy předtím.

„Jestli se jim něco stalo, ostatní se o ně postarají,“ pokračoval Thilus po krátké odmlce. „Náš úkol je tady, teď víc než jindy. Kvůli otřesům se mohly vytvořit ve skále trhliny sahající až do podzemí. Otvory, jimiž se mohou temní elfové dostat ven. Toto riziko nesmíme podcenit.“

Dulon chvíli zápasil sám se sebou, pak ale přikývl, jakmile pochopil, že nebezpečí není v žádném případě přitažené za vlasy.

„Máš pravdu, musíme splnit povinnost,“ zabručel neochotně a zachvěl se, zjevně protože si uvědomil, jak strašlivé následky by mohl mít naprosto nečekaný útok temných elfů na slabě opevněný vojenský opěrný bod na úpatí Tharakolu. Kdyby posádka padla, protože oni nebo jiné hlídky rozmístěné na úbočích hory opustili svá místa a nevšimli si osvobozených temných elfů, měli by nepřátelé otevřenou cestu do města, které vznikalo asi den pochodu severně odtud a mělo trpasličímu lidu alespoň přechodně nabídnout nový domov.

Zadíval se ke vzdáleným, drobným světýlkům dole v údolí, znovu přikývl, tasil meč a přejel pohledem vzhůru po úbočí hory. „Jenže kde začneme?“

* * *

„U démonů podsvětí, to je přece k ničemu,“ zavrčel Dulon, opřel se o skálu a postavil lucernu před sebe na zem. Od chvíle, kdy vyrazili z prolákliny, v níž strávili první část hlídky, uplynula dobrá čtvrthodina, ale dosud od ní neušli víc než dva tucty kroků. „Můžeme tady hledat, až zčernáme.“

Thilus si musel neochotně přiznat, že se jeho společník tak docela nemýlí. Jejich pátrání připomínalo hledání zlatého zrnka v obrovské haldě kamení. Skalní úbočí bylo rozpukané a poseté nesčetnými trhlinami a prasklinami. I kdyby byla povolána celá válečnická kasta, trvalo by měsíce, než by prozkoumali každou štěrbinu dost velkou na to, aby se jí mohl protáhnout temný elf.

„A co tedy navrhuješ?“ zeptal se a také se opřel o skálu. Moc nechybělo a byl to jeho poslední pohyb. Mohutný balvan stál natolik vratce, že vyšší váha stačila, aby se zřítil přes skalní výčnělek. Thilus začal divoce máchat pažemi a jen tak tak udržel rovnováhu. Dulon přiskočil a chtěl ho zachytit, ale to už zase Thilus našel pevnou oporu. Roztřeseně hleděl za balvanem rachotícím do hlubiny, který cestou drtil další kameny a strhával je s sebou.

„Tady to máš! Když budeme dál bezcílně bloudit, ještě se všichni zabijeme pádem dolů,“ prohlásil Dulon. „Tohle přece vůbec nemá smysl. Pod zemí jsou nejspíš důsledky zemětřesení ještě mnohem horší než tady. Nejspíš mají ty elfí zrůdy momentálně úplně jiné starosti než hledat cestu na povrch.“

„Přesto se budeme dál rozhlížet,“ ujala se poprvé od svého výbuchu kněžka pevným hlasem slova. Po panice, která se jí zmocnila během zemětřesení, nebyla ani stopa, hovořila klidným, sebevědomým hlasem. „Vycítím, pokud se temní elfové objeví poblíž nebo se najde otevřený průchod vedoucí až k nim.“

„Ale…“ Dulon se zarazil, potřásl hlavou a ještě jednou se skoro toužebně zahleděl ke světlům dole v údolí, vzdal se ale dalších protestů.

Ani Thilus si nebyl jistý, co si má o tvrzení kněžky myslet. Sám byl svědkem toho, že čarodějnice, jak se jim lidově pohrdavě říkalo, vycítí přítomnost temných elfů, a dokonce je mohou částečně učinit viditelnými, ovšem jen tehdy, když se nacházejí v bezprostřední blízkosti. Potud nepochyboval, že i jejich společnice disponuje touto schopností, koneckonců právě z toho důvodu byla s nimi. Pochybnosti choval jen o tom, zda by opravdu dokázala rozeznat spojení sahající až do podzemí, pokud se poblíž žádní temní elfové nevyskytovali.

Přesto si nechal nedůvěřivost pro sebe. Ať kněžka přeceňovala své schopnosti či nikoliv, v každém případě představovaly největší – možná jedinou – šanci na úspěch.

Pokračovali v krkolomném lezení. Právě zažili, jak nebezpečný může být každý neuvážený pohyb, a podle toho opatrně si nyní počínali při každém kroku. Bude trvat dny, možná týdny, nebo dokonce měsíce, než se skály uklidní natolik, aby se nemuseli bát, že při sebelehčím doteku spustí další laviny kamení. Aspoň že postupně odtáhly mraky, které dosud zakrývaly měsíc, takže ten vrhal dost světla, aby už nebyli odkázáni pouze na svit lucerny.

Už víc než hodina uplynula bez jakýchkoliv událostí, když se kněžka zastavila tak náhle, až do ní Thilus skoro vrazil.

„Co se děje?“ zeptal se vylekaně. Trvalo několik vteřin, než se mu dostalo odpovědi.

„Něco tu je,“ vyrazila ze sebe kněžka a rozhlížela se všemi směry. „Něco… cítím.“

Thilus sebou vyděšeně trhl. Zrůdy z hlubin byly sice příčinou jejich hlídky i tohoto pátrání, přesto samozřejmě vroucně doufal, že jejich obezřetnost bude zbytečná a nedojde k žádnému boji s nejděsivějšími ze všech nepřátel.

„Temní elfové?“

„Nejsem… si jistá. Vyzařování je jen velmi slabé a…“ Odmlčela se a pokrčila rameny, ještě chvíli naslouchala svému nitru a pak ukázala doprava. „Přichází to odtamtud.“

Stejně jako Dulon i Thilus tasil meč, i když tím pro něj šplhání získalo na nebezpečnosti, protože by se mu v případě nutnosti sotva podařilo něčeho se zachytit jen zmrzačenou levačkou. Naštěstí ale byl terén v tomto místě docela rovný, ovšem kdyby mělo dojít k nejhoršímu a poblíž se objevili temní elfové, kteří nalezli cestu na povrch, bylo by naprostým šílenstvím čelit jim neozbrojený.

Překročili kameny posetou, několik metrů měřící plošinu, pak kněžka ukázala k jedné z nesčetných trhlin ve skalní stěně, právě dost široké na to, aby se jí bokem dokázal s námahou prodrat trpaslík.

„To, co cítím, přichází odtamtud. Nějaká cizí aura. To je…“ Na okamžik se zajíkla. „Něco se rychle přibližuje. Je to tu!“ dodala pak takřka přeskakujícím hlasem. Současně si sepjala ruce před hrudí špičky prstů k sobě a zamumlala několik cizích, hrdelně znějících slov.

Uprostřed tmy skalního otvoru jako by najednou zaplápolaly stíny, pak se z nich vyloupla postava, rozeznatelná jen jako nejasný, temný obrys, a jako černý blesk se rozběhla přímo na Thiluse.

Ten na poslední chvíli prudce zvedl meč a podařilo se mu odrazit čepel, mířící mu na hruď. Ocel s třesknutím narazila na ocel, pak po sobě zbraně s nervy drásajícím skřípotem sklouzly. Zasršely jiskry. Prudkost nárazu přiměla Thiluse o krok ustoupit, ale okamžitě znovu nalezl rovnováhu.

Dulon vedle něj vykřikl. Sice také zvedl meč, současně však úlekem upustil lucernu. Naštěstí se při dopadu na zem nerozbila, ale hořela dál. Po troufalosti, s níž chtěl předtím mladý válečník bránit Elan-Dhor v případě potřeby i za cenu smrti, nezůstalo mnoho. Bylo přece jen něco jiného stát jako součást silných obranných vojů na mohutných, vysokých hradbách a vrhat oštěpy nebo zápalné směsi po přibíhajících temných elfech, působících jako masa bez tváře, a čelit v přímém boji jedné z nejděsivějších bytostí, která jen díky magickým schopnostem kněžky získala alespoň nejasně na viditelnosti.

Temný elf zjevně příliš pozdě poznal, že mu neviditelnost neposkytuje maskování a jeho domněle překvapivý útok už překvapivý není, dokázal ovšem, že není v žádném případě odkázán výlučně na zbabělé přepady ze zálohy. Neuvěřitelně rychlým a přesným pohybem prudce otočil meč, udeřil jím nejdříve do Dulonovy čepele, až trpaslíkovi zbraň skoro vyletěla z ruky a odpotácel se několik kroků dozadu. Pak elf vedl stejným pohybem další útok proti Thilusovi, který trpaslík dokázal jen tak tak odrazit.

Thilus byl ostřílený, zkušený válečník, který už vybojoval nesčetné bitvy, ale stejně jako během boje u Podzemního moře znovu pocítil, jak děsivými nepřáteli temní elfové jsou; absolutními mistry šermířského umění, kteří se nedali ani v nejmenším srovnávat s gnómy, gobliny nebo dalšími hrozbami číhajícími v podzemí.

Meč znovu vyrazil vpřed pohybem, který Thilus spíš vytušil, než aby ho opravdu viděl, protože i čepel představovala pouze nezřetelný obrys; navíc byla tak rychlá, že by ji nedokázal zachytit žádný pohled.

Ale boj s mečem byl Thilusovým řemeslem a nebyl odkázán jen na někdy klamné vjemy svých očí. Jeho pohyby se proměnily v bizarní tanec. Vedený instinkty vířil čepelí jako smyslů zbavený, odrážel údery i bodnutí, schyloval hlavu před ranami nebo uhýbal stranou a hledal skulinu v protivníkově obraně.

Současně musel dávat pozor, aby neztratil na nerovném, kameny posetém terénu rovnováhu. Jediný chybný krok by bezpochyby znamenal jeho smrt.

Boj trval teprve dvě nebo tři vteřiny, ale díky bleskovým pohybům připadal Thilusovi mnohem delší. Ruka, v níž držel meč, ho začínala bolet, a i když ještě neztrácel sílu, pochopil, že už dlouho bojovat nedokáže. Jeho jedinými přednostmi byla zkušenost a velká síla, kterou mu propůjčovala vrozená statnost, soupeř ho ovšem převyšoval pohyblivostí a obratností.

A každým okamžikem se mohli z trhliny ve skále vynořit další temní elfové…

Příležitost pro protiútok se naskytla ve chvíli, kdy k nim znovu přiskočil Dulon. Na zlomek vteřiny byla elfova pozornost odvrácena, když odrážel útok mladšího trpaslíka, ale to Thilusovi stačilo. Odhalil v soupeřově obraně skulinu, bleskurychle vyrazil mečem vpřed a vrazil mu čepel hluboko do nechráněného levého boku.

Stínová bytost se zkroutila. Thilus trhl mečem ze všech sil vzhůru, zasvištěl jím dolů a usekl soupeři hlavu dřív, než stačil vyrazit byť jen jediný výkřik.

Ten se místo toho ozval jen o několik vteřin později za Thilusovými zády.

„Opatrně, ještě to…“ vykřikla kněžka. Dál se nedostala.

Všechno jako by se najednou dělo současně. Thilus se prudce otočil a spatřil, jak k ní přiskakuje stín, pak další slova zanikla v děsivém klokotání a bublání, jak se kněžce ústa zalila krví, která jí pak stékala ze rtů. Zatímco se hroutila, stín, který ji proklál čepelí a byl za ní viditelný jen zlomek vteřiny, se zase rozplynul, protože se smrtí čarodějnice vyhasla i její magie a protivníka znovu zahalil plášť neviditelnosti.

Dulon sekl mečem do místa, kde se temný elf ještě před okamžikem nacházel, ale čepel máchla do prázdna. Hned poté zavířil jeho meč vzduchem spolu s paží, která ho držela, a sotva o půl vteřiny později ho něco strašnou silou zasáhlo do přilbice, projelo silnou ocelí a rozťalo mu hlavu až ke krku.

Thiluse se zmocnila panika. Čelil sám přinejmenším jednomu temnému elfovi. I když byla Dulonova smrt tragická, nesrovnatelně osudovější – hlavně pro něj samotného – byla kněžčina smrt. Jen ona byla schopna narušit maskování zrůdy.

Thilus divoce máchal mečem na všechny strany, ale věděl, že ani to ho nezachrání. Rozloučil se se životem. Jak by měl bojovat proti někomu neviditelnému, proti bytosti, která mohla být prakticky kdekoliv a mohla se k němu nepozorovaně přiblížit z jakéhokoliv strany? Jak je naučily zkušenosti získané při prvním setkání se zrůdami v podzemí, bylo to prostě nemožné.

Thilus sáhl zmrzačenou rukou po rohu upevněném na opasku. Možná se mu alespoň podaří zatroubit na poplach, aby varoval ostatní, pak by jeho smrt nepostrádala smysl.

Zleva zazněl sotva slyšitelný zvuk. Thilus zapomněl na roh, když rozeznal nepatrnou šanci, která se mu naskytla. Mocně kopl. Jeho holínka zaskřípala o zem, rozvířila prach a vyslala spršku drobounkých kamínků směrem, z něhož se zvuk, dávající alespoň vytušit pozici temného elfa, ozval.

Místo aby uchopil roh, sklouzl Thilus rukou po opasku ještě o kousíček dál, popadl jílec dýky a mrštil zbraň po nepříteli.

Zasáhl.

Dýka jako by se zastavila ve vzduchu. Ozval se pronikavý, nervy drásající řev. Obrysy bytosti se znovu nejasně objevily, když její soustředění na okamžik ovlivnilo zranění a bolest a ona už s dosavadní dokonalostí nebyla schopná zachovat neviditelnost.

Ten okamžik Thilusovi stačil. Odhodlaně se vrhl vpřed, dvakrát, třikrát mocně máchl čepelí proti sokově zbrani, přikrčil se před jeho úderem a vrazil mu ze všech sil ocel do hrdla.

Z rány vytryskla světlá, takřka bezbarvá krev. Smrtelně zasažený temný elf se zhroutil, ještě několik vteřin na něj nenávistně zíral a marně se snažil naposledy pozvednout meč a ohnat se po něm.

Pak zemřel a v okamžiku smrti pozbyla jeho magie definitivně účinnosti. Žár v jeho očích vyhasl a stejně jako jeho druh předtím se plně zviditelnil.

Thilus upřeně hleděl na postavu ležící mu nehybně u nohou. Byla zřetelně větší než trpaslík, dokonce ještě o něco víc než mnoho lidí, a přitom tak štíhlá, až působila doslova vychrtle. Oděná byla od hlavy k patě do jakési uniformy z těsně přiléhající černé kůže. Její pokožka byla stejně strašidelně bledá jako dlouhé, hladce splývající vlasy, které jí obklopovaly hlavu ve smrti jako svatozář a odhalovaly zašpičatělé uši.

Mrtvá pozbyla zrůda něco z děsivosti, působila jakýmsi podivným způsobem dokonce takřka esteticky, jako zjevení z jiného světa. A v jistém smyslu z něj také pocházela, jednalo se ale o svět ovládaný výlučně hrůzou.

Thilus nenávistně do mrtvoly kopl, pak se sklonil, vyprostil jí z hrudi dýku a otřel čepel její i meče do šatů mrtvého.

Teprve potom si znovu uvědomil, že nebezpečí zdaleka nepominulo. Bylo klidně možné, že se kolem potulují další temní elfové, a i kdyby tomu tak nebylo, mohli se dostat každým okamžikem na povrch trhlinou ve skále. Polekaně sebou trhl a konečně se dostal k tomu, co chtěl udělat už předtím. Sundal z opasku roh a mocně do něj zadul; třikrát krátce a jednou dlouze, smluvený poplašný signál. Znamení se hlasitě a jasně neslo nocí, mohutně se rozléhalo po horských úbočích, bylo jimi odráženo a ještě zesilováno.

Ať se stane cokoliv, byli teď alespoň trpaslíci v osadě dole v údolí varováni a nestanou se nic netušícími oběťmi útoku vedeného ze zálohy. Kromě toho vyšlou nahoru posily. Thilus však věděl, že tím jeho povinnost ještě nebyla splněna. Bude trvat přinejmenším hodinu, než dorazí, vzhledem k cestám, z velké části zasypaným padajícím kamením a pohřbeným pod tunami balvanů, možná dokonce dvě hodiny. Víc než dost času pro temné elfy, aby shromáždili celé vojsko. K tomu nesmělo za žádných okolností dojít, pokud se mu naskýtala alespoň sebemenší šance, jak tomu zabránit.

Thilus statečně zápolil se strachem a potlačil ho, přesto v něm zůstal víc než jen tísnivý pocit. Musel sebrat veškerou odvahu, aby zvedl lucernu a pomalu se přiblížil k prasklině ve skalní stěně. Jeho podvědomí ho šálilo dojmy zvuků a pohybů, a i když věděl, že to jsou přeludy, jedna část jeho bytosti přesto počítala každým okamžikem s tím, že ho zničehonic zasáhne smrtelná rána mečem. S nervy napjatými k prasknutí postupoval vpřed. Při každém kroku šoupal nohama o zem, aby rozvířil obláčky písku a prachu, ale pokud někde v bezprostřední blízkosti číhalo nebezpečí, nedokázal ho rozeznat.

Rostla v něm naděje, že oba temní elfové snad představovali jen přední voj, něco jako zvědy, kteří měli vypátrat, kam trhlina vede. Nebo možná byli dosud jedinými, kdo ji čirou náhodou objevil, což by bylo podle Thiluse zdaleka nejvítanější.

Bez nehody dorazil k prasklině, ale nejhorší část úkolu ho teprve čekala. Postavil lucernu těsně k otvoru, zasunul meč zpátky do pochvy a místo toho vytáhl z kapsy kožené kazajky dva váčky se střelným prachem. Srdce mu bušilo, jako by mu chtělo vyskočit z hrudi.

„U démonů podsvětí, proč zrovna já?“ mumlal. „Li’thilo, dej mi sílu!“

Několikrát se zhluboka nadechl, znovu si ujasnil, jak moc jeho počínání určí úspěch celé akce, a pokusil se přimět ke klidu. Pak srdnatě vstoupil do trhliny ve skalní stěně.

Na rozdíl od vyhublých temných elfů byl Thilus jako většina trpaslíků statný a trochu podsaditý. Jen s námahou se bokem vtlačil do otvoru a kousek po kousku se sunul vpřed. V této pozici by byl při útoku naprosto bezbranný, ale neexistovala jiná možnost, pokud chtěl průchod uzavřít. Kdyby zažehl střelný prach přímo u vchodu, účinek by se z velké části rozplynul. Hrozilo by příliš velké nebezpečí, že vyvolá jen malý zával, který by mohl být snadno odklizený a sotva by temné elfy zastavil.

Kousek po kousku se sunul se stále bušícím srdcem vpřed. Teprve když pronikl do trhliny na dobré tři metry, usoudil, že je dost daleko. Každým okamžikem mohl být odhalen a jeho úmysly zmařeny – bylo by pošetilé dál pokoušet štěstí. Kromě toho bylo toto místo ideální, protože se tu skálou už tak táhly jemné trhliny, a tak existovala vysoká pravděpodobnost, že se při výbuchu všechno zhroutí a trhlina bude v délce mnoha metrů zasypaná natolik kompletně, že se temným elfům nepodaří ji znovu vyčistit.

Jak rychle a obratně to jednou rukou dokázal, uložil oba váčky do díry ve skále, opatřil je zápalnou šňůrou a tu zapálil pazourky. Plamen se do ní začal s praskáním zakusovat.

Thilus štědře vyměřil zápalnou šňůru, přesto mu zbývaly sotva dvě minuty, aby se dostal do bezpečí. Jak jen to šlo, sunul se zase bokem k východu. V duchu při tom počítal vteřiny.

Potkal ho děsivý okamžik hrůzy, když v půli cesty najednou uvízl. Kožená kazajka se mu zachytila o malý skalní výstupek. Jakkoli byl ve stísněném prostoru, hmátl po ní, nakonec zacouval půl kroku zpátky do trhliny a konečně se vysvobodil, ale všechno ho to stálo cenné vteřiny, které mohly rozhodnout o jeho životě a smrti.

Když se konečně dostal k východu, uplynula už víc než polovina vymezené lhůty. Rychle popadl ze země lucernu a dal se do běhu, jak ho jen jeho krátké nohy nesly. Trpaslíci disponovali velkou silou a vytrvalostí, o poznání větší než například lidé, ale ke krátkým sprintům nebyli kvůli tělesné stavbě zrovna stvořeni. Thilus poprvé zatoužil mít delší nohy jako lidé, nebo se aspoň vyznačovat hbitostí jiných obyvatel podzemí, gnómů či goblinů.

Jakmile dorazil na konec plošiny, zbývalo mu podle výpočtů ještě asi patnáct vteřin, ale buď ve stísněném prostoru a tmě špatně vyměřil délku zápalné šňůry, nebo se přepočítal, protože právě v té chvíli se za jeho zády ozvalo hlasité zahřmění, následované praskáním hroutících se skalních mas. Koutkem oka zachytil pronikavé světlo, pak se z trhliny vyvalil oblak prachu, prosycený kamennými úlomky, vymrštěnými silou výbuchu, které jako vražedné projektily zavířily na vzdálenost několika metrů vzduchem.

Stejně jako při zemětřesení se i teď Thilus přitiskl ke skalní stěně, a také tentokrát v poslední chvíli. Otřesy se šířily po horském úbočí a spouštěly další laviny kamení.

Balvany rachotily dolů, s třeskem dopadaly na plošinu a částečně se při tom tříštily. Do všech stran létaly úlomky. Thilus se instinktivně stočil stranou a zvedl paži, aby si zakryl obličej.

Ani ne po minutě, která ale trpaslíkovi připadala jako věčnost, se Tharakol uklidnil. Thilus si oddechl a rozhlédl se. Když hustá oblaka prachu vířící vzduchem začala usedat, naskytl se mu obraz zkázy. Další kameny a balvany proměnily plošinu v pole trosek, ale to mu bylo jedno. S pochmurným zadostiučiněním poznal, že jeho zoufalý čin přinesl ovoce.

Exploze musela zavalit chodbu v délce mnoha metrů, ale to ještě nebylo všechno. Tam, kde předtím vězela ve skalní stěně trhlina, se vršily vysoké, tunové balvany. Značná část svahu nad chodbou sklouzla dolů a vytvořila před průchodem takřka nepřekonatelnou překážku.

Thilus klesl u skalní stěny k zemi. V místech, kde byla jeho pokožka nechráněná, mu ostré úlomky způsobily několik krvácejících řezných ran a šrámů, ale sotva je vnímal, cítil jen úlevu nad tím, že je nebezpečí alespoň protentokrát zažehnáno.

Vyčerpaně čekal na příchod posil.

2
Temný les

Kdysi tak idylické údolí se proměnilo v hřbitov.

Na místo ztěžka a tísnivě doléhalo ticho smrti, která se jako nezvaný host tiše přikradla nocí a sklidila krutou žeň. Smrti zahalené do černé kůže a rovněž černého pláště – s mrtvolně bledou kůží, světlými, dlouhými vlasy a rudě žhnoucíma očima. Smrti, která byla Warlonovi mezitím už takřka důvěrně známá a již nenáviděl jako nic jiného na světě.

Se skloněnou hlavou a pálícíma očima zíral trpaslík na tři čerstvé, jen několika květinami ozdobené náhrobky na břehu malého potoka. Přitom si v duchu znovu vyvolával vzpomínky na Shaali, nádhernou Shaali s jejími zlatými kadeřemi a výrazným, jemným obličejem. A na Toru a Torna, její dvě děti. Zatímco se s nimi loučil, zarývaly se mu hluboko do nitra smutek a bolest. Z očí mu proudily slzy a vsakovaly mu do rezavých vousů, stejně dlouhých a hustých jako vlasy. Stávalo se zřídkakdy, aby trpaslík plakal, ale nebránil se tomu.

Všechno to byla jeho vina!

Toto pomyšlení, znovu a znovu mu bušící v hlavě bylo asi to nejhorší. Od chvíle, kdy s několika druhy vyrazil z Elan-Dhoru, aby se dostal k elfům, kteří se před dávnými věky uchýlili do pustiny daleko na severu, jako by se mu na paty lepily v podobě neviditelného průvodce utrpení a smrt postihující každého, kdo se k němu přiblížil. Samozřejmě ještě před několika hodinami nevěděl, v jak nejvlastnějším slova smyslu tomu tak je…

Shaali, Tora a Torn nebyli jedinými oběťmi uplynulé noci, které tato kletba zasáhla. Také on už dnes ráno vykopal hroby.

Vyrazilo jich z Elan-Dhoru osm, ale z těchto osmi už byli kromě něj naživu jen Ailin, vysvěcená kněžka Li’thilina, a Lokin, zloděj a pašerák, jenž je až dosud vedl, protože byl díky podloudnému obchodu s lidmi jedním z mála trpaslíků, kteří se vyznali na povrchu. Od zálesáka jménem Malcorion si slibovali, že získají důležité stopy pro pátrání po domovině elfů, ale včera večer upadli do zákeřné léčky loupeživých trolů a tcuulů, kteří měli spadeno na jejich zlato. Všech pět válečníků, co tvořili jejich doprovod, bylo zmasakrováno, a to jen kvůli několika bezcenným kamenům, které získaly vzhled zlata pouze díky působení elfí runy a brzy znovu ztratí lesk, jak jim Malcorion vysvětlil.

Už časně zrána se vydal Warlon spolu s Ailin a Lokinem k okraji lesa, aby pohřbili mrtvé druhy. Bylo to zvláštní – i když náleželi k jeho vlastnímu lidu a znal je už dlouho, zasáhla ho jejich smrt méně než smrt Malcorionovy ženy a dětí. Snad proto, že se jednalo o válečníky, pro něž bylo setkávání se smrtí stejně jako pro něj denním chlebem, a věděli, do jak nebezpečné mise se pouští.

Shaali a děti ale byli civilisté, nevinné oběti války, s níž neměli vůbec nic společného. A nebyli také zavražděni loupeživou cháskou, nýbrž temným elfem. Ta zrůda musela nepozorovaně sledovat oddíl od odchodu z podzemí, aniž by si jí všimli. Tady, v tomto skrytém údolí, do něhož se Malcorion uchýlil před zbytkem světa, aby se věnoval už jen rodině, v noci udeřila, pronikla do domu a odvedla krvavou práci – a právě to si nedokázal Warlon odpustit.

On a jeho druhové sem temného elfa přivedli. Kdyby bývalého zálesáka nehledali a on je bezelstně nepozval do tohoto odlehlého údolí, aby je pohostil a pomohl jim, byly by jeho žena a děti naživu.

Warlon ucítil na ruce dotek, jak mu Ailin sevřela ruku. Stála vysoko vzpřímená vedle něj, tvář nezahalenou závojem a lemovanou plavými, u trpaslíků netypicky nakrátko ostříhanými vlasy krásnou jako broušený drahokam. Nedávala na sobě znát smutek, ale Warlon věděl, že trpí stejně jako on, ovšem nebyl si jistý, zda mu chtěla tím dotekem poskytnout útěchu, nebo sama hledala nějakou u něj. Možná obojí.

„Je čas. Máme dnes před sebou ještě dlouhou cestu,“ řekl náhle Malcorion a prudce se odvrátil od hrobů. „Jděte napřed, musím ještě něco zařídit.“

Warlon mlčky přikývl.

I když to bylo velmi cynické, alespoň v jednom ohledu jim temný elf strašlivým činem prokázal laskavost. Už před lety se Malcorion rozloučil s kariérou zálesáka, během níž se stal – pokud jim bylo známo jako jediný člověk – několikrát hostem i u elfů, takže k nim znal cestu. Sice jim byl ochoten zhotovit mapu, ale nedokázali ho přimět k tomu, aby je k nim zavedl sám.

Nyní byla ovšem rodina, kterou nechtěl opustit, vyvražděna a nebylo nic, co by ho tu ještě drželo. Přísahal pomstu zrůdě, jež mu tohle udělala, a celému jejímu lidu, ale jediný způsob, jak ji mohl vykonat, bylo přidat se k nim a dovést je k cíli.

Warlon se hluboce styděl za tyto úvahy, ale nedokázal je úplně potlačit. Zemřeli tři nevinní lidé, čehož z hloubi duše litoval, ale na úspěchu jeho mise záviselo přežití celé trpasličí rasy. A jejich šance poslání splnit se výrazně zvyšovaly, pokud je Malcorion povede. Byl to krutý svět, když umožňoval myšlenky, jako byla tato.

Stále ještě mlčky popadli Warlon a jeho společníci batohy a namířili si to k jedinému východu z údolí, obklopeného strmými skalními stěnami. Teprve tam se zarazili a ohlédli.

Malcorion právě mizel šouravými kroky v domě uprostřed údolí, v němž s rodinou strávil poslední roky. Po několika minutách zase vyšel ven. Za jeho zády olizovaly okna a dveře plameny a rychlostí blesku chňapaly kolem sebe. Když dorazil k trpaslíkům, hořela už celá budova jako věchet. Plameny šlehaly vysoko k nebi.

Warlon ani jeho druhové nic neřekli. Mlčky vstoupili po ukryté stezce mezi skalami do lesa, a ani po hodinách, když už byli od údolí vzdáleni spoustu mil, nepronesl nikdo z nich jediné slovo.

* * *

Malcorion je vedl hlouběji a hlouběji do lesa, a to po cestách, které byly většinou jen úzkými stezkami divoké zvěře, částečně dokonce zcela nerozeznatelnými. Přitom nasadil tak ostré tempo, že trpaslíci měli co dělat, aby mu stačili. Ať se snažili být sebevíc opatrní, stále znovu je do tváří šlehaly větve, klopýtali o kořeny, trčící z půdy, zůstávali viset na špičatých koncích haluzí či trnech nebo se otírali o kopřivy a bodláčí ukryté v houští podél stezky. Brzy lapali po dechu a v místech, kde nebyla jejich kůže chráněná, ji měli rozdrásanou, posetou šrámy a takřka nesnesitelně je svědila.

Pouze Malcoriona jako by se to vůbec netýkalo. Ne bez závisti Warlon pozoroval, s jakým půvabem se zálesák pohybuje. I když šel docela normálně, jeho tělo jako by se otáčelo a kroutilo, takže budil dojem, jako by i na nejužších místech klouzal podrostem hladce jako stín, aniž by se jej dotkl.

Warlon ho musel stále znovu prosit, aby kráčel pomaleji, ba na ně dokonce počkal. Malcorion sice vždycky jeho prosbu mlčky vyslyšel a zpomalil krok, ale většinou po několika minutách zase zrychlil a všechno začalo znovu. Po celou dobu neutrousil jediné slovo.

Warlon se v duchu ptal, co se s ním děje. Strašlivé události uplynulé noci zálesáka samozřejmě těžce poznamenaly a bylo víc než pochopitelné, že ho trýzní žal a nesrší zrovna radostí ze života. Čemu ovšem Warlon nerozuměl, byl odmítavý, skoro až nepřátelský postoj, který Malcorion od chvíle, kdy vyrazili, projevoval. Včera v noci, těsně po vraždě, byl dočista zoufalý, ale nestáhl se do sebe. Právě naopak, jejich přítomnost jako by mu dokonce dodávala útěchu.

Ale teď…

Warlon by se ho rád zeptal, proč se tak chová, ale na to by ho musel nejdřív dohonit, což se ukázalo být prakticky nemožné. Stejně jako Ailin a Lokin byl rád, když za Malcorionem příliš nezaostal. Kromě toho byl pochod tak namáhavý, že sípavě lapal po vzduchu a raději si šetřil dech.

Míli za mílí se plahočili vpřed, aniž by se okolí změnilo. Jediné, co spatřili, byla zeleň a hněď hustě bujícího podrostu a podobně husté zelené listoví vysoko nad jejich hlavami. A mezi tím samozřejmě kmeny stromů všech tvarů, tloušťky a kvality. Některé čněly do výše rovně jako sloupy, další rostly zkrouceně a našikmo a byly bohatě rozvětvené, některé byly úzké a jiné podsadité, některé měly kůru hladkou, jakoby vyleštěnou, další sukovitou a poznamenanou časem.

I když putovali po povrchu už několik dní, Warlon stále nebyl na tolik stromů zvyklý, a ani si nemyslel, že se někdy přizpůsobí. Neměl les rád; ještě víc než někdy přímo nesnesitelné dálavy ploché, otevřené krajiny, výkyvy počasí nebo jiné nepříjemnosti povrchu, s nimiž se od počátku cesty setkal. Pohled do tváří společníků mu prozrazoval, že jsou na tom stejně. Příliš nezvyklé a cizí, příliš živé bylo toto prostředí pro trpaslíky, kteří byli zvyklí žít uprostřed mrtvého, chladného kamene pod zemí.

Všude kolem nich se ozývaly zvuky: ševelení větru v korunách stromů, ojedinělé padání krůpějí rosy, zpěv nesčetných ptáků, šustění drobných zvířat v houští, jak před nimi prchala, a další nesčetné zvuky, které byly jednotlivě sotva zaznamenatelné, společně však tvořily nikdy neutuchající předivo, které ho dráždilo. Ba co víc, znervózňovalo ho a způsobovalo, že sebou při nových, nezvyklých zvucích stále znovu vylekaně škubal.

Warlon toužil po tichu Elan-Dhoru, kde jediné zvuky způsobovali sami trpaslíci. Dokonce i neúnavné bušení v kovárnách, které mu nejednu noc bránilo ve spánku, mu ve srovnání s tímto připadalo jako příjemné ševelení.

Už poněkolikáté se sám sebe ptal, co se teď v Elan-Dhoru asi děje. Když se společníky odcházel, připravovalo se město na útok bytostí z hlubin. Došlo už k němu, a pokud ano, jak probíhal? Dokázalo ho vojsko trpaslíků odrazit, nebo – což bylo těžko představitelné, ale ať se mu to sebeméně zamlouvalo, nebyla ta možnost vyloučená – temní elfové zvítězili a prolomili obranu? Umírali snad právě teď, zatímco on proklínal něco tak banálního jako putování lesem, jeho druhové v lítém boji proti neviditelným?

To pomyšlení vyburcovalo jeho špatné svědomí a musel si znovu připomenout, že se v žádném případě nenachází na výletě pro své potěšení, nýbrž že také on v jistém smyslu bojuje na frontě, že je to jeho – všechno, jen ne nedůležitý – příspěvek k odvrácení hrozby. Jak nedůležité bylo, zda se v tomto lese cítí dobře, nebo ne! Ve hře bylo podstatně víc.

Kdesi nedaleko v podrostu se s prasknutím zlomila suchá větev. Warlon sebou znovu bezděčně trhl, otočil hlavu a pokoušel se – samozřejmě marně – proniknout pohledem houštím, bujícím po obou stranách stezky jako zeleno-hnědě vzorovaná stěna. Ještě rychleji než předtím chvátal dál, i když na nohou jako by mu visela těžká olověná závaží a každý nádech ho pálil v plicích.

Také Lokin se po tří nebo čtyřhodinovém pochodu jen tak tak vlekl. Pouze Ailin jako by útrapy pramálo poznamenávaly, aspoň na sobě nedávala takřka nic znát. I když měl Warlon dost času, aby si na to zvykl, stále znovu ho uváděla v úžas. Když ji poznal, obával se, že bude muset brát na štíhlou, skoro hubenou kněžku neustále ohled, protože se mu zdálo nemožné, že by dokázala držet krok s trpasličími válečníky, cvičenými v síle a vytrvalosti, ale brzy mu ukázala, zač je toho loket, a získala si jeho respekt. Jak mezitím zjistil, neomezovalo se vzdělání kněžek zdaleka jen na modlitby, meditaci a tříbení magických schopností.

Na rozdíl od Lokina a něj nekráčela Ailin od samého počátku typickým způsobem trpaslíků, nýbrž se pohybovala podobně mrštně jako Malcorion. I její chůze mezitím znatelně ztratila na půvabu, přesto to působilo stále svižně a podstatně ladněji než jeho vlastní namáhavé potácení.

Když zálesák konečně oznámil odpočinek, muselo už být podle Warlonova odhadu po poledni, jakkoli slunce zůstávalo skryté za hustým listovím. Díky němu byli sice chráněni před jasným svitem, zato se tu hromadilo vedro a vlhké, parné horko se snášelo snad ještě hůř. Vzduch byl těžký a dusný, doléhal na ně jako závaží a výrazně ztěžoval dýchání.

Odpočívali na malé mýtině, porostlé trávou a tu a tam kapradím. Trpaslíci se vyčerpaně posadili na dávno padlý a z velké části mechem porostlý kmen, zatímco Malcorion se demonstrativně usadil opodál na zem, zády k nim.

Trpaslíci unaveně lapali po vzduchu, dokonce i Ailin dýchala rychle a přerývaně a musela si z tváře otírat pot. Warlon si s požitkem uvolnil křečovitě napjaté svaly. Byl zvyklý na dlouhá a namáhavá putování pod zemí, ale bylo něco úplně jiného chodit po tvrdém kameni, ba i šplhat po terénu pokrytém valouny, a kráčet po měkké, nerovné lesní půdě.

„Umí si někdo z vás vysvětlit, co s ním je?“ zeptal se tiše, když zase trochu načerpal síly, a pohlédl Malcorionovým směrem.

„Myslím, že jenom chce mít chvíli klid, aniž by ho pořád někdo oslovoval a on nás musel odbývat,“ řekla Ailin, ale znělo to váhavě, ne tak docela přesvědčeně. „Ztratil rodinu, vzdal se domova, všeho, co pro něj bylo v životě důležité. S tím se je třeba nejdřív vypořádat. Chápu, že chce být sám.“

„Samozřejmě, ale proč se nás pak pokouší uštvat k smrti?“ Warlon zavrtěl hlavou. „Jsem si jistý, že je za tím ještě něco, ale nevím, čím jsme ho mohli urazit nebo proti sobě nějak popudit.“

Ailin pokrčila rameny.

„V každém případě chce být zjevně ponechaný na pokoji, a my to asi musíme akceptovat. Pokud si s námi nepřeje mluvit, nemůžeme ho koneckonců nutit.“

„Měli bychom být rádi, že nás zavede k elfům,“ dodal Lokin pragmaticky. „Všechno ostatní se už poddá. Koneckonců budeme ještě hodnou chvíli pohromadě. Raději načerpejme síly, místo abychom si lámali hlavu. Aspoň já mám pořádný hlad a žízeň.“

To neplatilo po namáhavém pochodu jen pro Lokina. Hltavě se vrhli na zásoby, kterými měli batohy nacpané až po okraj. Vzali s sebou z Malcorionovy spíže všechno, co dokázali unést, takže nebudou trpět alespoň v nejbližších dnech žádnými problémy se zásobováním a nemusí se nijak omezovat.

Přesto nejedl Warlon zvlášť moc, protože mu těžkou hlavu nedělalo jenom zálesákovo podivné chování.

Od uplynulé noci bylo jasné, že je sleduje přinejmenším jeden temný elf. Bytosti se nějak muselo podařit spolu s nimi nepozorovaně opustit Elan-Dhor a po několik dní se zdržovat pod ochrannou neviditelnosti v jejich bezprostřední blízkosti, aniž by si toho všimli. Dokonce ani Ailin se svými nadpřirozenými schopnostmi vysvěcené kněžky necítila jeho přítomnost. Také teď bytost nejspíš číhala nedaleko, možná ho právě v tuto chvíli pozorovala nenávistnýma, žhnoucíma očima.

Už z toho pouhého pomyšlení Warlona zamrazilo a bezděčně se rozhlédl, samozřejmě aniž by něco spatřil. Představa, že ho jedna z vražedných zrůd špehuje, byla hrůzu nahánějící, ale nebylo to jenom to.

Podobné chování odporovalo všemu, o čem se Warlon domníval, že už o těch bytostech ví. Po celých staletích zajetí byly sžírány nenávistí ke všemu živému, zdály se být naplněny pouze myšlenkami na pomstu, smrt a ničení. Jak moc to platilo i pro temného elfa, který je sledoval, se ukázalo minulé noci, když už se nebyl schopen ovládnout a při nesmyslném vraždění doslova zmasakroval Shaali i obě děti.

„Proč nás ušetřil?“ zabručel si tiše pro sebe.

„Co jsi říkal?“ Ailin se na něj tázavě zahleděla.

„Jenom jsem přemýšlel nahlas. Ten temný elf. Proč se zatím omezoval na to, aby nás sledoval, místo aby na nás zaútočil? Příležitostí k tomu měl víc než dost.“

„Nejspíš se obává mých schopností. Ví, že ho dokážu vycítit a zmařit jeho neviditelnost, když se k nám odváží příliš blízko.“

„Ne.“ Warlon zavrtěl hlavou. „Jenom si vzpomeň, jak to bylo v podzemí. Těm nestvůrám bylo jedno, jestli je dokážeš zviditelnit. I tak se na nás bez ohledu na vlastní život vrhly okamžitě, jakmile si nás všimly. Nebo v Gormtalu. Toulali jsme se s Lokinem půlku noci sami, daleko od tebe. Byli bychom pro tu bytost bezbrannými oběťmi, a ve městě, kde jsou vražda a zabíjení na denním pořádku, by pár mrtvých trpaslíků v tmavé postranní uličce nikoho zvlášť nezajímalo.“

„Takže zbývá jen naše teorie ze včerejší noci, že se jedná o špeha. Ten elf nás sleduje, aby se dozvěděl víc o tomto pro něj naprosto cizím světě.“

„A to znamená, že zrůdy nejsou ani zdaleka všechny stejné, jak jsme se zprvu domnívali,“ dodal Lokin. „Že jsou inteligentní, to jsme věděli – žádný div, když se jedná o nepodařené potomky kultivovaných elfů. Ale nejsou to jen vraždychtivé bestie, zdá se, že disponují dobře členěným společenským systémem, v němž provádějí různé úkoly. Což je nám činí podobnými a ještě nebezpečnějšími.“

Ailin zamyšleně žvýkala kousek chleba a zapíjela ho douškem vody.

„Ale pokud nás ta bytost chtěla nepozorovaně sledovat, proč to přepadení včera v noci?“ zeptala se. „Vzdala se tím maskování. Z jakého důvodu? Nedokázala už prostě dál držet pod kontrolou instinkty?“

„To jsem si taky nejdřív myslel, ale…“

Warlon se odmlčel, když Malcorion otočil hlavu a přes rameno se na ně podíval.

„Vy to ještě pořád nechápete, co?“ zeptal se ostře a dal tím najevo, že slyšel každé slovo, i když seděl hodný kus opodál a oni se bavili sotva víc než šeptem. Musel mít obzvlášť dobrý sluch. „Tu zrůdu nepřemohly instinkty. Všechno se stalo z kruté vypočítavosti, abychom jednali přesně tak, jak jednáme. Abych se já rozhodl, jak jsem se rozhodl.“

„Ale… to nechápu,“ zamumlal Warlon a udiveně se na něj podíval.

„Teprve v posledních hodinách jsem si uvědomil, že děláme přesně to, co netvor zamýšlel, proto jsem přemítal, jestli jsem se opravdu rozhodl správně, nebo bych se měl raději vrátit, místo abych vás vedl. A ani teď si ještě nejsem jistý.“

„Vrátit se? Ale jak to?“ zeptala se Ailin nechápavě. „Proč děláš to, co ta bytost chce, když nám pomáháš požádat elfy o pomoc proti tomuto nebezpečí?“

„Protože je ještě mnohem inteligentnější a zákeřnější, než jste si dosud mysleli.“ Malcorion vstal, přešel k nim a posadil se vedle nich na kmen stromu. „Byli to elfové, kdo před tisíciletími porazili jejich předky a vyhnali je do podzemí. Na ně je namířena veškerá nenávist těch bestií, mnohem víc než na vás trpaslíky nebo jiné rasy. Planou touhou se jim pomstít. Ale k tomu potřebují nejdřív zjistit, kde se zdržují.“

Warlon vykulil oči. To, co Malcorion naznačoval, bylo příliš neslýchané.

„Ty si myslíš, že ta bytost ví, kam máme namířeno, a sleduje nás v naději, že ji dovedeme k jejím úhlavním nepřátelům, elfům? To není možné! Porady se konaly v Elan-Dhoru za zavřenými dveřmi a pod ochranou kněžek. Všimly by si, kdyby byla zrůda poblíž. Nemohla v žádném případě vědět, co máme v úmyslu.“

„Možná to netušila, když jste vyrazili, a chtěla jen využít příležitost, aby se dozvěděla víc o povrchu a vašich plánech. Ale pak prokoukla, co zamýšlíte, a pochopila svou šanci. Jinak by se nejspíš už dávno pokusila zabít i vás. A včera večer musela zaslechnout, že vám nechci dělat průvodce kvůli Shaali a dětem, což výrazně zmenšovalo vaše vyhlídky dostat se k cíli. Ve své nelidské krutosti je proto temný elf zabil, i když to znamenalo, že se musí ukázat.“

Po jeho slovech následovalo stísněné mlčení. Warlon si musel neochotně připustit, že zálesákovy domněnky přinášejí odpovědi na mnohé nezodpovězené otázky. Takto dávalo všechno smysl, i když se mu to pranic nelíbilo, protože to současně znamenalo, že nepřítele značně podcenili. Nejen temného elfa, který je sledoval, ale celý jeho druh. Jakkoli se nedalo pochybovat o tom, že jsou temní elfové inteligentní – koneckonců nosili šaty a používali zbraně – přesto se dosud domníval, že veškeré jejich myšlení ovládá nenávist ke všemu, co je jiné než oni, a znemožňuje jim jasné, střízlivé uvažování. Protivník bojující lstí, zákeřností a lstivostí byl podstatně strašlivější nepřítel než ten, který se nechával pohánět jen pomstychtivostí a touhou vraždit, jak se o temných elfech dosud domnívali.

„Doufám, že chápete moje dilema,“ pokračoval Malcorion. „Když vás zavedu do zlatého údolí, kde elfové žijí, dosáhne zrůda nejen toho, co svými vraždami sledovala, ale vystavím nebezpečí i obyvatele údolí.“

„A… co tedy uděláš?“ zeptala se Ailin úzkostlivě.

Malcorion několik vteřin váhal.

„Rozhodl jsem se, že vás k nim přesto dovedu, a to ze dvou důvodů,“ řekl pak. „Za prvé si nemyslím, že jediný takový netvor představuje pro elfy velké nebezpečí. Pokud si s ním může někdo poradit, pak asi oni. Myslím, že si přivodí vlastní záhubu, když nás bude sledovat až k nim. A to je i ten druhý důvod. Velmi osobní.“

Znovu zaváhal.

„Pomsta,“ řekl Warlon, když zálesák nepokračoval. „To je ono, že?“

„Ano. Chci, aby ta zrůda pykala za to, co provedla mně a mé rodině.“ Nakopl špičkou holínky několik trsů trávy. „Když se teď vydám zpátky, bude vás dál sledovat. Možná předtím zabije i mě – před neviditelným útočníkem se nemůžu chránit. Nebojím se toho, ale ať budu žít či zemřu, nemůžu už ji v takovém případě nechat zaplatit za její čin. Takže jsem nucen zůstat s vámi, a to znamená dovést vás k cíli. Možná se už cestou tam naskytne příležitost, jak nestvůru zabít, jinak se spoléhám na to, že se o to postarají elfové.“ Odkašlal si a vstal. Ať byla jeho touha po pomstě sebepochopitelnější, bylo mu zjevně nepříjemné přiznat si, že pohnutkou jeho jednání je emoce jako tato, která byla podle kodexu trpaslíků nanejvýš čestná, ale v případě lidí byla spíš chápána jako neschopnost ovládat se. „Dost řečí. Pojďme dál, máme před sebou dlouhou cestu.“

3
Clairborn

„Jedenáct halířů za pytel. Za to od vás vezmu všechnu mouku, kterou máte,“ prohlásila Tharlia. „Je to moje poslední nabídka.“

Člověk vedle ní, zjevně místní pekař, na ni vrhl rozhněvaný pohled, který Thilus ustaraně zaznamenal. Ještě větší neklid v něm vyvolávalo to, že královnino minuty trvající smlouvání už začínalo budit rozruch a tváře okolostojících nepůsobily zrovna přátelsky. Smýšlení vůči skupině trpaslíků na clairbornském trhu bylo všechno, jen ne příznivé – mírně řečeno.

Nenápadnými pohledy naznačil Thilus druhům, aby byli obzvlášť ostražití a připravili se na případnou šarvátku.

Clairborn byla poklidná vesnička s několika málo stovkami obyvatel, vzdálená sotva půl dne cesty od úpatí Tharakolu, a tudíž blíže Elan-Dhoru než jakákoliv jiná lidská osada. Většinou byla hospodská rvačka tím nejvíce vzrušujícím, co se tam dělo. Změnu přinášel jen trh, konající se co dva týdny, ale to se pak ženili v Clairbornu draci a trpaslíci, jak říkalo jedno staré přísloví. Přísloví, pocházející ještě z dob, kdy byli pověrčiví lidé přesvědčeni o tom, že draci střeží neschůdné průsmyky Stínových hor, kdy mezi Clairbornem a Elan-Dhorem probíhala čilá výměna zboží a trpaslíci bývali častými hosty lidí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyhnanství trpaslíků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.