Brian L. Weiss

Jedna duše, mnoho Těl

Přeložila Drahomíra Michnová

Copyright © 2004 by Weiss Family Limited Partnership 1, LLP

Translation © Drahomíra Michnová, 2005, 2009, 2012, 2013

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-368-1 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7359-982-9 (e-pub)

ISBN 978-80-7359-959-1 (PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7359-942-3 (mobi)

ISBN 978-80-7359-925-6 (PDF)

Předmluva

V poslední době se vydávám do míst, kde jsem ještě nikdy nebyl: do budoucnosti.

Když ke mně před čtyřiadvaceti lety přišla Catherine jako pacientka a s ohromující přesností mi vylíčila své návraty do minulých životů, které prožila, připadalo mi to tak vzdálené, jako je druhé tisíciletí před naším letopočtem vzdáleno od poloviny 20. století. Tak mi navždy změnila život. Byla přede mnou žena, která mluvila o zážitcích a prostředích z časů tak dávných, že s jejím současným životem neměly nic společného, a já – člověk, který vystudoval psychiatrii na Yaleově a Kolumbijské univerzitě, vědec – i mí kolegové jsme si je mohli ověřit. Moje „věda“ je ovšem nedokázala nijak vysvětlit. Jen jsem věděl, že Catherine mluví o tom, co opravdu viděla a cítila.

V průběhu terapie mi Catherine přinášela ponaučení, kterých se jí dostávalo od Mistrů – nehmotných průvodců či duchovních bytostí vládnoucích neuvěřitelnou moudrostí. Obklopovali ji, když se její duch vzdálil z těla. Catherine dokázala jít tak daleko do minulosti a měla tak mimořádné mimosmyslové zážitky, že když jsem ji poslouchal, pociťoval jsem kouzla a záhadnost. Otevírala se přede mnou říše, o jejíž existenci jsem neměl tušení. Nadchlo mě to, ohromilo – a zároveň vyděsilo. Kdo mi uvěří? Věřím tomu vůbec já sám? Nejsem blázen? Připadal jsem si jako malý kluk, který má tajemství. Až je někdo odhalí, navždy se změní dosavadní pohled na život. Přesto jsem si říkal, že tomu nikdo nebude věřit, nikdo to ani nebude poslouchat! Přes čtyři roky jsem sbíral odvahu popsat Catherininy a svoje výpravy a soustředit je do knihy Mnoho životů, mnoho Mistrů. Bál jsem se, že budu vyobcován z kruhu psychiatrů, ale zároveň jsem nabýval jistoty, že všechno, co píšu, je pravda.

V letech, která následovala, se moje jistota jen upevnila, a moje poznatky potvrdilo mnoho dalších pacientů i terapeutů. Do dnešního dne jsem pomohl více než čtyřem tisícům pacientů tím, že jsem je prostřednictvím hypnózy vrátil do minulých životů, a tak můj šok z faktu reinkarnace a fascinace tímto objevem v průběhu let trochu opadly. Teď však jsem šokován znovu a důsledky tohoto šoku mi dodávají novou chuť do práce. Dokážu své pacienty přenést do budoucnosti a vidět ji spolu s nimi.

Jednou jsem vlastně zkoušel převést do budoucnosti i Catherine, jenže nemluvila o té své, nýbrž o mé. Viděla jasně mou smrt. Bylo to přinejmenším napínavé! „Až vykonáš, cos sem byl vyslán vykonat, teprve pak tvůj život skončí. Nikoli dřív. Máš ještě hodně času… hodně času,“ řekla.

Pak sklouzla do jiné roviny a nic dalšího už jsem se nedozvěděl.

Za několik měsíců jsem se jí zeptal, jestli bychom mohli znovu jít do budoucnosti. Mluvil jsem tehdy přímo k Mistrům a zároveň jsem rozmlouval s jejím podvědomím, a oni mi odpověděli za ni: Je to zakázáno. Snad by ji pohled do budoucna příliš vylekal. Nebo k tomu možná nebyla vhodná doba. Byl jsem mladý a pravděpodobně bych si byl tenkrát nedokázal kvalifikovaně poradit se specifickým nebezpečím, které cesta do budoucnosti obnáší, zatímco teď už to zvládnu.

Cesta do budoucnosti je především pro terapeuta mnohem obtížnější než návrat do minulosti, protože budoucnost se ještě neodehrála. Co když jsou pacientovy zážitky jen výplodem jeho fantazie, a ne skutečností? Jak to můžeme potvrdit? Nemůžeme. Víme, že když se vracíme do minulých životů, popisované události už se staly a v mnoha případech mohou být prokázány. Představme si však, že žena ve věku vhodném pro mateřství uvidí, že se svět za dvacet let zhroutí. Nebudu na tento svět přivádět dítě, pomyslí si. Předčasně by zemřelo. Kdo ale může říct, že její vize byla skutečná? Že se rozhodla logicky? Musela by být velmi zralá osobnost, aby pochopila, že to, co viděla, může být deformace, fantazie, metafora, symbolika, skutečná budoucnost anebo třeba směs všeho dohromady. A co když člověk uvidí, že za dva roky zemře – že ho řekněme přejede opilý řidič? Zpanikaří? Už nikdy nesedne za volant? Způsobí ta vize návaly úzkosti? Ne, řekl jsem si. Nechoď tam. Začal jsem mít obavy ze samosplnitelné věštby a nevyrovnaných osob. Riziko, že se někdo začne chovat pod vlivem klamné představy, bylo příliš veliké.

Jenže v průběhu těch čtyřiadvaceti let od doby, co se Catherine stala mou pacientkou, se i několik dalších klientů zcela spontánně podívalo do budoucnosti, často ke konci terapie. Když jsem měl jistotu, že jsou schopni pochopit, že to, co vidí, může být pouhý klam, povzbudil jsem je, aby v tom pokračovali. Řekl jsem: „Jde o váš další růst a získávání zkušeností, pomůže vám to udělat v přítomnosti správná a moudrá rozhodnutí. Ale vyvarujeme se všech vzpomínek (ano, vzpomínek na budoucnost!), vidění nebo souvislostí s úmrtími nebo vážnými nemocemi. Využijeme toho jen k ponaučení.“ A jejich vědomí to tak udělalo. Terapeutická hodnota nebyla nezanedbatelná. Zjistil jsem, že tito lidé pak činí moudřejší rozhodnutí a volí lepší cestu. Mohli se podívat na nejbližší životní rozcestí a říci si: „Půjdu-li touto cestou, co se stane? Nebude lepší vydat se tou druhou?“ A někdy se jejich nahlédnutí do budoucnosti vyplnilo.

Někteří z těch, kdo ke mně přicházejí, popisují prekognitivní události: vědí, co se stane, dřív, než se to stane. Vědci, kteří se zabývají zkušenostmi se zážitky blízkosti smrti (NDE, Near Death Experience), o tom píší; je to pojem, který spadá až do doby předbiblické. Vzpomeňme na Kassandru, která dokázala přesně předpovědět budoucnost, ale nikdo jí nevěřil.

Zkušenost jedné mé pacientky ukazuje sílu i rizika jasnozřivosti. Začaly se jí zdát sny o budoucnosti a často se jí pak vyplnily. Sen, který ji přiměl přijít ke mně, byl o tom, že její syn měl těžkou autonehodu. Bylo to „tak skutečné“, řekla mi. Viděla všechno jasně a přišla celá vyděšená, že její syn takto skutečně zahyne. A to přesto, že muž ve snu měl úplně bílé vlasy, kdežto její pětadvacetiletý syn byl černovlasý.

„Podívejte se,“ řekl jsem a najednou mě osvítil nápad, když jsem pomyslel na Catherine. Byl jsem si jistý, že jí dávám dobrou radu. „Vím, že řada vašich snů už se vyplnila, ale to ještě neznamená, že se musí splnit i tenhle. Existují duchové – můžeme jim říkat andělé, strážci, průvodci nebo Bůh. Všechno je to vyšší energie, vyšší vědomí kolem nás. A ti mohou zasáhnout. V náboženské terminologii se tomu říká boží milost, řízení boží. Modlete se, vysílejte světlo, dělejte, co umíte, a dělejte to po svém.“

Vzala mou radu doslova a modlila se, meditovala, prosila a znovu si onen výjev vyvolávala v mysli. K nehodě přesto došlo. Jenom nebyla smrtelná. Panikařila zbytečně. Je sice pravda, že její syn utrpěl zranění hlavy, ale nebylo to nic vážného. Přesto to pro něj byl traumatický zážitek: když mu lékaři sundali obvazy z hlavy, uviděli, že mu zbělely vlasy.

Až donedávna, ještě před několika měsíci, jsem v těch ojedinělých případech cest do budoucnosti posílal své pacienty do jejich vlastního budoucího života. Dělal jsem to jen tehdy, když jsem byl přesvědčen, že klient je dostatečně psychicky silný, aby to zvládl. Často jsem byl z toho, co tam viděli, stejně nejistý jako oni.

Loni na jaře jsem pořádal cyklus přednášek na lodi při zábavní plavbě. Při podobných přednáškách často své posluchače hypnotizuji, zavedu je do minulosti a zase vrátím do přítomnosti. Někteří se vrátí v pravý čas, jiní usnou, a jsou i takoví, kteří zůstanou, jak jsou, to jest nezhypnotizovaní. Tentokrát se jeden posluchač – Walter, bohatý muž a génius v oblasti softwaru – vydal do budoucnosti na vlastní pěst. Jenže ne do svého budoucího života, skočil o tisíciletí dopředu!

Přes temná mračna se dostal do jiného světa. Některé oblasti, třeba Střední východ a severní Afrika, byly nepřístupné, snad v důsledku jaderné zkázy nebo epidemie, ale zbytek světa byl krásný. Žilo tam o hodně méně lidí, což způsobila jaderná katastrofa, mor nebo snížení porodnosti. Zůstal na venkově, a tak nemohl mluvit o životě ve městech, ale lidé tam byli spokojení, šťastní, dokonce blažení. Tvrdil, že nedokáže popsat jejich stav slovy. Ať to bylo cokoli, co snížilo počet obyvatelstva naší planety, událo se to už hodně dávno. Viděl jen samou idylu. Nebyl si jistý datem, ale věděl určitě, že je přinejmenším o tisíc let dál.

Ten zážitek mu emocionálně pomohl. Byl dost bohatý, aby mohl spřádat plány, jak měnit svět, ale teď si uvědomil, že to není záležitost jedince. Řekl, že existuje příliš mnoho politiků, kteří „nemají uši“ pro dobročinné koncepce a globální odpovědnost. V první řadě musejí chtít zlepšit svět všichni, a teprve pak přijde na řadu dobročinnost, kdy každý, i on, může osobně přispět. Když se vrátil do tohoto života, bylo mu trochu smutno, možná proto, že už nebyl v idylické budoucnosti. Nebo ho možná trápilo pomyšlení na nadcházející katastrofu; pociťoval její nevyhnutelnost, jako ji pociťuje většina z nás.

Když se probudil, popisoval živě a přesvědčivě to, co viděl, líčil pocity a vjemy, které tam měl. To je jeden z důvodů, proč si myslím, že nejde jen o fantazii. Jeho nadšení zdaleka nedosahovalo mého, protože já jsem si konečně uvědomil souvislosti. Došel jsem k poznání, že minulost, přítomnost a budoucnost představují jednotu a že to, co se stane v budoucnosti, může ovlivnit přítomnost, tak jako ji ovlivňuje minulost. Toho večera jsem si poznamenal: „Můžeme se podívat do budoucnosti, pokud to budeme dělat rozumně. Budoucnost se může zpětně odrážet do přítomnosti a ovlivnit nás, abychom se rozhodovali lépe a správněji. To, co děláme teď, můžeme změnit na základě zpětné vazby z budoucnosti. A tak nasměrujeme svou budoucnost pozitivněji.“

Jen si pomyslete, co to obnáší! Stejně jako jsme až dosud měli neomezené minulé životy, budeme mít neomezené i životy budoucí. S využitím vědomostí o tom, co bylo a co má přijít, možná dokážeme formovat budoucnost světa a svou vlastní budoucnost. Váže se to k starověkému pojetí karmy: Jak zaseješ, tak sklidíš. Když provedeš lepší setbu, sklidíš kvalitnější úrodu a za lepší skutky se ti budoucnost lépe odmění.

Od té doby jsem poslal na cestu do budoucnosti řadu dalších lidí. Někteří se podívali do svých vlastních životů, jiní do budoucnosti celkově. Science fiction, splněná přání, fantazie – to všechno může vysvětlit věci, které ti lidé viděli, ale zároveň se stejně dobře dají vysvětlit možností, že se tam skutečně ocitli. Možná největším ponaučením, které si z tohoto života odnesu, bude to, co budoucnost skýtá a jak ji můžeme ovlivnit. Tento poznatek, nebo alespoň jeho část, kterou zatím znám, ovlivní moje i vaše budoucí životy na naší cestě k nesmrtelnosti.

Budoucnost se rodí z minulosti. Téměř všichni moji pacienti zažili nejdříve návraty do minulého života, než se vydali do své budoucnosti. Tento směr dláždí cestu lepšímu porozumění a umožňuje jim činit moudrá rozhodnutí v přítomnosti.

To, že budoucnost je přizpůsobitelná a že my v ní budeme přítomni, je problematika, o níž pojednává tato kniha. Soucítění, empatie, nenásilí, trpělivost a duchovnost, to je škola života, kterou musíme projít. Tato kniha vám na příkladech několika mých nejpozoruhodnějších pacientů ukáže, proč jsou právě tyto vlastnosti zásadní. Zároveň vám nabídne jednoduchá cvičení, jak se jim můžete začít učit, abyste jich dosáhli v tomto životě. Některé skutečně mohou vyvolat prožitek regrese, nebuďte však zklamáni, když se tak nestane. Jestliže všechny lekce zvládnete, bude váš přítomný život, stejně jako životy příští, šťastnější, citově bohatší a plnější. A co víc, pokud se poučíme všichni, budoucnost se stane lepší pro nás pro všechny, protože ať si to uvědomujeme nebo ne, všichni směřujeme k jednomu konečnému cíli – a tím je láska.

1. kapitola

Nesmrtelnost

Každý z nás je nesmrtelný.

Tím nemyslím jen to, že každý pokračujeme v genech, v názorech, ve způsobu chování a „postojích“ v našich dětech a ony zase ve svých, i když to je samozřejmě pravda. A nechci ani říct, že naše výtvory – umělecká díla, nový způsob výroby bot, převratná myšlenka, recept na borůvkový koláč – tady zůstávají, když my odejdeme, přestože i to je také pravda. Chci říct, že naše nejdůležitější část, naše duše, žije věčně.

Sigmund Freud dospěl k závěru, že vědomí funguje v různých rovinách. Jednou je takzvané nevědomí, které si neuvědomujeme, jak tvrdí, ale ve kterém jsou uloženy všechny naše prožitky a které řídí naše jednání, myšlení, reakce a cítění. Freud se domníval, že jedině proniknutím do nevědomí se dozvíme, kdo jsme, a na základě tohoto poznatku se dokážeme léčit. Někteří autoři napsali, že právě toto je duše – freudovské nevědomí. Já při své práci na regresích a posléze i progresích – jak se nazývá odesílání lidí do minulých a budoucích životů, aby se mohli snáze vyléčit – také vidím, že nesmrtelná duše funguje.

Věřím, že každý z nás má duši, která přetrvá po smrti fyzického těla a čas od času se vrací do jiných těl v progresivním úsilí dosáhnout vyššího plánu. (Jedna z častých otázek zní: „Kde se všechny ty duše berou, když dnes je o tolik lidí víc, než jich bylo na počátku světa?“ Položil jsem tu otázku už spoustě svých klientů a odpověď byla vždycky stejná: Naše Země není jediným místem, kde se duše nacházejí. Existuje mnoho dimenzí, mnoho různých rovin vědomí, kde jsou duše. Proč bychom si měli myslet, že jsme jediným místem: energie nemá hranice. Toto je jen jedno místo z mnoha. Několik pacientů mi také řeklo, že se duše může rozštěpit a její části pak žijí vedle sebe.) Neexistuje pro to žádný empirický důkaz; duše nemá DNA, alespoň ne tu fyzickou, kterou popsali vědci a nositelé Nobelovy ceny James Watson a Francis Crick. Svědectví těch příběhů jsou však jednoznačná a pro mě nevyvratitelně směrodatná. Vídám je denně na vlastní oči od té doby, kdy mě Catherine vzala s sebou do tak vzdálené minulosti, jako byla Arábie v roce 1863 před Kristem a Španělsko roku 1756 našeho letopočtu.

Máme tu i další případy: Elizabeth a Pedro, milenci v minulých životech, jsou v tomto životě zase spolu, Linda, popravená ve Skotsku gilotinou a o staletí později provdaná v Itálii za svého současného dědečka, a dnes tráví stáří v Holandsku v kruhu velké a milující rodiny, Dan, Laura a Hope a nějaké čtyři tisíce dalších – o některých jsem už psal, o většině ale ne – jejichž duše cestovaly minulými životy a přinesly si tu nesmrtelnou část do současného. (Někteří tito pacienti dovedou v minulých životech mluvit cizími jazyky, kterým se v současném životě vůbec neučili. Tomuto jevu se říká xenoglosie a jde o významný „důkaz“, že to, o čem vypovídali, je pravda.)

Když se mí pacienti rozpomněli na to, kým byli v jiných životech, traumata, která je ke mně přivedla, se zmírnila a v některých případech se dokonce úplně vyléčili. To je totiž jeden z primárních cílů duše: postupovat k vyléčení.

Kdybych to byl jenom já, kdo se s takovými případy setkal, mohli byste si oprávněně myslet, že jsem buď měl halucinace, nebo jsem se zbláznil, jenže buddhisté a hinduisté shromažďují takové případy minulých životů už po tisíce let. Reinkarnace byla popsána v Novém zákoně, a teprve v době císaře Konstantina ji Římané přísně odsoudili. Sám Ježíš v ni možná věřil, protože se ptal apoštolů, jestli v Janu Křtiteli poznávají navrátivšího se Eliáše – Eliáš žil devět set let před Janem. Reinkarnace je základním dogmatem židovského mysticizmu; v některých sektách byla běžným učením až do počátku 19. století.

Stovky dalších terapeutů zaznamenaly tisíce sezení týkajících se minulých životů a mnoho zážitků jejich pacientů bylo ověřeno. Já sám jsem si prověřoval jisté podrobnosti a události zaznamenané při sezení s Catherine a dalšími, kdo vzpomínali na své minulé životy – šlo o přesné detaily a události, které nelze připsat špatné paměti nebo fantazii. Už nepochybuji, že reinkarnace existuje. Naše duše žily dříve a budou žít zase. To je naše nesmrtelnost.

Těsně předtím, než zemřeme, se naše duše – ta část nás samých, která je při vědomí, když opouští tělo – na chvilku zastaví, vznáší se. V tomto stavu dokáže rozlišit barvy, slyší hlasy, identifikuje předměty a přehlíží život, který právě opustila. Tento jev se nazývá zážitek opuštění těla, doslova zkušenost mimo tělo (OBE, Out of Body Experience), a byl už tisíckrát zdokumentován; nejznámějšími autory, kteří o tomto tématu píší, jsou Elizabeth Kübler-Rossová a Raymond Moody. Každý to zažívá při umírání, ale jen nemnoho lidí se vrátilo zpět do původního života, aby o tom mohli podat zprávu.

Jednu takovou zprávu jsem přesto vyslechl, i když ne od pacientky samé, nýbrž od jejího kardiologa z nemocnice Mount Sinai v Miami, vědce, který je velmi „akademický“ a hodnotí věci střízlivě. Pacientka, starší žena s cukrovkou, byla hospitalizována kvůli lékařským testům. Během hospitalizace u ní došlo k zástavě srdce (přestalo pracovat) a dostala se do kómatu. Lékaři jí dávali jen malou naději, přesto se však horečně snažili pacientku zachránit a zavolali na pomoc jejího kardiologa. Ten vběhl do pokoje na jednotce intenzivní péče a ve spěchu upustil elegantní zlaté pero. To se kutálelo po podlaze a zastavilo se u okna. Během kratičké přestávky v resuscitaci je kardiolog zvedl.

Žena později vypověděla, že když se ji celý tým snažil zachránit, odpoutala se od svého těla a celý proces sledovala z místa nad nemocničním vozíkem, kousek od okna. Dívala se velice soustředěně, protože to byla ona, koho lékaři zachraňovali. Chtěla na ně zavolat, ujistit je, že je v pořádku a že nemusejí pracovat tak horečně, ale věděla, že ji neuslyší. Když se pokoušela poklepat svému kardiologovi na rameno a říci mu, že je jí dobře, ruka jí projela jeho tělem a on nic necítil. Viděla všechno, co se s jejím tělem děje, a slyšela každé slovo, které lékaři pronesli, avšak ji bohužel nikdo neposlouchal.

Úsilí lékařů se vyplatilo. Žena se vrátila k životu.

„Sledovala jsem celý ten proces,“ sdělila pak svému kardiologovi.

Byl z toho úplně konsternovaný. „Ne, to jste nemohla! Byla jste v bezvědomí. V kómatu!“

„To pero, co vám spadlo, je moc krásné,“ prohlásila. „Určitě muselo být drahé.“

„Vy jste ho viděla?“

„Vždyť vám to teď povídám,“ řekla a popsala pero, oblečení lékařů i sester, pořadí, v jakém na jednotku intenzivní péče přicházeli a v jakém odcházeli, a co každý z nich dělal – věci, které nikdo, kdo tam nebyl, nemohl vědět.

Kardiolog byl ještě pořád šokovaný, když mi to o několik dní později líčil. Potvrdil, že všechno, o čem ta žena mluvila, se opravdu událo a její popisy byly přesné. A přesto nebylo pochyb, že byla v bezvědomí, a co víc – už pět let byla slepá! To její duše viděla, ne její tělo.

Od té doby mi onen kardiolog vyprávěl o umírajících pacientech, kteří viděli své dávno mrtvé známé, jak na ně čekají, aby je převedli na druhou stranu. Šlo o pacienty, kteří nebyli pod vlivem žádných léků a měli úplně jasnou mysl. Jeden mluvil o své babičce, která trpělivě čekala na židli v nemocničním pokoji, až přijde jeho čas. Jinou pacientku zase navštívilo její dítě, které v útlém věku zemřelo. Kardiolog zdůraznil, že jeho pacienti byli klidní a vyrovnaní se smrtí. Zvykl si jim říkat: „Moc mě zajímá, jak se cítíte a co prožíváte. I když se vám to může zdát divné a neobvyklé, nebojte se mi to vyprávět, mluvit o tom se mnou.“ Když s ním mluvili, jejich strach ze smrti se zmenšil.

Stává se, že pacienti, které lékaři oživují, pak mluví o tom, že viděli světlo, často zlatou záři v dálce, jako na konci tunelu. Andrea, zpravodajka jedné velké televizní stanice, mi dovolila, abych ji vrátil do minulosti, a popsala svůj život jako život farmářky na Velkých pláních v 19. století. Na konci svého dlouhého života se vznášela nad svým tělem, zdálky je pozorovala. Pak ucítila, že ji něco táhne ke světlu – v jejím případě zářilo modře; stále víc se vzdalovala svému tělu a směřovala k novému životu, prozatím ještě nejasnému. Toto je běžný, téměř klasický příklad stavu blízkosti smrti, jen s tím rozdílem, že Andrea popisovala zážitky někoho z minulého života – sebe samé – ženy jež byla už přes sto let mrtvá.

Kam putuje duše, když opustí tělo? Nevím to určitě; možná pro to ani neexistuje slovo. Já tomu říkám jiná dimenze, vyšší rovina vědomí nebo vyšší stav vědomí. Duše určitě existuje mimo fyzické tělo a je ve spojení nejen s jinými životy osoby, kterou právě opustila, nýbrž i s jinými dušemi. My sice fyzicky umíráme, ale tato naše část je nezničitelná a nesmrtelná. Duše je časově neohraničená. Nakonec, možná, že existuje jen jedna duše, jedna energie. Mnoho lidí ji nazývá Bohem, někdo tomu zase říká láska; ostatně, na názvu nezáleží.

Já chápu duši jako soubor energie, která se smísí s univerzální energií, pak se z ní zase odštěpí a neporušena se vrací do nového života. Než splyne s Nejvyšší jednotou, shlédne na tělo, jež právě opustila, a provede něco, co nazývám revizí života, přehlédnutím života, který opouští. To se děje v duchu lásky a porozumění. Není to kvůli trestu, nýbrž naopak pro poučení.

Duše si dělá seznam svých zkušeností. Pociťuje díky a vděčnost těch, komu jste pomohli, všech, koho jste milovali, a protože právě opustila tělo, dělá to jakýmsi vyšším způsobem. Stejně tak pociťuje bolest, hněv a zoufalství všech, komu jste ublížili nebo koho jste zradili: tyto pocity jsou opět umocněné. Takto se duše učí nedělat nic, co někomu škodí, a naopak s každým soucítit.

Když duše skončí tuto rekapitulaci, pravděpodobně se ještě více vzdálí od těla a často nalezne to krásné světlo, jaké nalezla duše Andreiny předchůdkyně, i když k tomu nemusí dojít hned. To vůbec nevadí; ono světlo tam je vždycky. Někdy jsou poblíž další duše – můžete je nazývat učiteli nebo Mistry – které jsou velmi moudré a pomáhají duši na cestě k Nejvyšší jednotě. Na určité úrovni duše s oním světlem splyne, ale pořád si udržuje své vědomí, a tak se i na druhé straně může dále učit. Jde o současné splývání s vyšším světlem (s nímž na konci nesmrtelné cesty splyne docela) provázené pocity nepopsatelného blaha a radosti, vědomím, že si udržuje i nadále svou individualitu a má se stále co učit, jak tady na Zemi, tak na druhé straně. Nakonec – dříve či později – se duše rozhodne k návratu do jiného těla, a když se vtělí, pocit splynutí zmizí. Někteří lidé jsou přesvědčeni, že oddělení od věčné blaženosti, od blaženosti splynutí s božskou energií a světlem, je provázeno pocitem hlubokého smutku, a možná tomu tak vskutku je.

Na Zemi, v přítomnosti, jsme jedinci, jenže individuální existence je iluzorní vlastností tohoto plánu, této dimenze, této planety. Ano, jsme zde, tak skuteční a hmotní jako křeslo, ve kterém třeba právě teď při čtení sedíte. Je však známo, že křeslo jsou jen atomy, molekuly, energie; je to křeslo a současně je to energie. Jsme lidé – smrtelní a zároveň nesmrtelní.

Myslím si, že na nejvyšší úrovni jsou všechny duše spojeny. Jde o naši iluzi, sebeklam, že jsme samostatnými jedinci. Přestože tady tomu tak je, jsme současně spojeni s každou další duší, a tak v jiné sféře jsme všichni jedno. Na tomto světě jsou naše těla hutná a fyzicky těžká, trpíme různými neduhy, nemocemi. Věřím však, že ve vyšších sférách žádné tělesné choroby neexistují. V ještě vyšších sférách už pak neexistuje vůbec nic tělesného, je tam jen čisté vědomí. A ještě výš a ještě dál, ve sférách, které nedokážeme svým chápáním obsáhnout a kde jsou všechny duše jedno, tam neexistuje dokonce ani čas. Což znamená, že se minulé, přítomné a budoucí životy mohou odvíjet současně.

Jsem lékař a psychiatr a léčení je mou životní vášní. Jsem přesvědčen, že každý z nás je instinktivně motivován k léčení ducha, k jeho růstu, k porozumění druhým a cítění s nimi, k evoluci. Věřím, že se duchovně pohybujeme dopředu, ne dozadu. Nevědomí (nebo podvědomý či nadvědomý duch či duše) si vybudovalo mechanizmus, který jím pohybuje po pozitivní cestě duchovní evoluce. Jinými slovy, duše se vždy, v každé době vyvíjí směrem ke zdraví. Na vyšší úrovni se čas měří tím, co se duše naučila, ale tady na Zemi je čas lineární, postupuje chronologicky. Žijeme jak v čase, tak mimo něj. Naše minulé a budoucí životy se sbíhají v přítomnosti, a když nás dokážou podnítit k léčení v tomto okamžiku, aby náš současný život byl zdravější a duchovně bohatší, budeme dosahovat pokroku. Funguje tu nepřetržitá zpětná vazba, která se snaží zlepšit budoucí život už ve chvíli, kdy ještě prožíváme tento.

Myslím, že si mnozí z nás příliš lámou hlavu úvahami, jaké mohou být ty vyšší roviny poznání. Je to úžasné téma k rozjímání, ale náš cíl tady na Zemi je vyléčit se, dokud jsme v hmotném světě. Znám spoustu lidí, obzvlášť vyznavače New Age, kteří nestojí pevně na zemi – teď a tady. Pokrok v oblasti rozjímání a meditace je důležitý, ale ti, kdo tráví život v ústraní, by měli pochopit, že jsme druh společenský a že ti, kdo neužívají tělesných radostí, potěšení smyslů, se neučí naplno tomu, co je má současný život za úkol naučit.

Jak už jsem řekl, až donedávna jsem pacienty vracel, aby viděli a pochopili své minulé životy. Teď jsem je začal posouvat do budoucnosti. Nicméně i když zkoumáme jen minulé životy, vidíme, jak jsme se v jejich rámci rozvinuli. Každý náš život je poučná zkušenost, a zmoudříme-li ze svých minulých životů, pak prostřednictvím svobodné vůle – vědomé svobodné vůle a svobodné vůle duše – dokážeme ovlivnit přítomnost.

Naše duše si vybírá rodiče, protože naším impulzem je pokračovat v procesu poznávání, abychom mohli dospět k vyléčení. Ze stejného důvodu jsme si vybrali to, co v současném životě děláme. Netoužíme mít rodiče, kteří nás týrají, protože nikdo nechce být týrán. Přesto si je někdy vybereme; někteří rodiče prostě takoví jsou (je to jejich svobodná vůle) a v pozdějším životě nebo možná už v tomto se naučí soucítit s druhými a přestanou se tak chovat.

Já jsem si vybral, že se vrátím jakožto syn Alvina a Dorothy Weissových a že budu psychiatrem. V předchozím životě jsem byl českým podzemním odbojářem, kterého v roce 1942 nebo 1943 zabili. Možná mě způsob, jakým jsem zemřel, přivedl k současnému studiu nesmrtelnosti, možná má touha studovat a učit je jakýmsi restem z předchozího života, kdy jsem byl knězem v Babylonu. Ať už tak nebo tak, zvolil jsem si, že se vrátím jako Brian Weiss, abych se toho mohl co nejvíc naučit a podělit se o své poznatky s ostatními, zatímco je budu léčit. Vybral jsem si své rodiče proto, že mi učení usnadní. Otec si vážil vzdělání a chtěl, abych se stal lékařem. Také se zajímal o náboženství a učil mě židovské věrouce, ale nevnucoval mi ji. Tak jsem se stal světským rabínem, psychiatrem. Matka byla milující a bez předsudků. Dala mi pocit bezpečí, který mi později umožnil riskovat kariéru a finanční zabezpečení publikováním knihy Mnoho životů, mnoho Mistrů. Ani jeden z rodičů nevedl duchovní život ve smyslu New Age, nevěřili v převtělování. Vybral jsem si je podle všeho kvůli tomu, že mi poskytnou pomoc a svobodu, abych se vydal na životní dráhu, kterou jsem si nakonec zvolil. Ovlivnil mě v tom rozhodnutí ještě někdo? To bych rád věděl. Duchové, vůdcové, andělé, kteří byli všichni součástí oné jedné duše? Nevím.

Pravda, některá duše si vybrala návrat v podobě Saddáma Husajna, jiná se zase vtělila jako Usáma bin Ládin. Věřím, že se vrátily, aby měly maximální možnost něčemu se naučit, tak jako vy nebo já. Neměly v úmyslu vrátit se proto, aby ubližovaly, působily násilí, zabíjely jiné lidi a staly se teroristy. Vrátily se, aby tomu nutkání odolaly, nejspíš proto, že mu v předchozích životech podlehly. Vrátily se, aby podstoupily zkoušku v terénu, v té škole, ve které žijeme, a katastrofálně neuspěly.

Toto všechno jsou samozřejmě spekulace, ale já věřím, že jejich duše se vrátily, aby obývaly příslušná těla v úsilí nalézt alternativy k násilí, zaujatosti a nenávisti. (Duše rodiče týrajícího své dítě se vrací ze stejného důvodu.) Ti dva zmínění nashromáždili peníze a moc a stáli tváří v tvář volbě, jestli páchat násilí, nebo soucítit, ubližovat, nebo učit dobru, nenávidět, nebo milovat. Protentokrát už jejich volbu známe. Budou se muset znovu vrátit, čelit důsledkům svých činů, zase stát před volbou, dokud nebudou schopni posunout se vpřed.

Studenti se mě často ptají, proč by si někdo měl vybrat, že se narodí do brlohu plného krys v Bogotě nebo Harlemu. Buddhističtí mniši, se kterými jsem se setkal, družina kolem dalajlamy, se té otázce jen smějí, protože na život nahlížejí jako na divadelní představení. Chudák v brlohu, to je jen jedna role, v příštím životě se stejný herec objeví jako princ. Myslím, že zrození do brlohu plného krys volíme proto, že potřebujeme pochopit, jaké to je, být chudý – v dalších životech se budeme učit být bohatí. Musíme být bohatí, chudí, muži, ženy, zdraví, nemocní, velcí, malí, silní a slabí. Budu-li v jednom životě bohatý a někdo jiný bude žít tak jako já kdysi – v brlohu v Bogotě – pak budu toužit takovému člověku pomáhat, protože to bude krok kupředu při mém vlastním růstu.

Působí zde dva důležité prvky. Za prvé: během jediného života se všechno naučit nemůžeme. To ale nevadí, protože nás čeká řada dalších. Za druhé: pokaždé, když se vrátíme, je to proto, abychom se vyléčili.

Naše životy jsou sérií kroků po vývojovém žebříčku. Kde se ocitneme potom, až budeme úplně vyléčeni, až se dostaneme na nejvyšší příčku? Nejspíš na nejvyšší duchovní úrovni, kterou někdo nazývá nebem, jiný zase nirvánou.

Jsem přesvědčen, že naše planeta byla stvořena jako místo, kde máme prožívat city, dojmy, pocity a vztahy. Tady můžeme být zamilovaní a cítit obrovské štěstí a radost. Můžeme vonět ke květinám, dotýkat se hebké kůže dětí, vnímat krásu krajiny, naslouchat hudbě větru. Toto byl ten záměr. Jaká škola!

V dalších letech nás čeká veliká zkouška, zda si budeme této školy vážit, nebo ji budeme chtít zničit, protože moderní technika nám to už umožňuje. Nejsem si jist, že toto dokáže rozhodnout naše svobodná vůle; možná je to náš osud. Jestli vyšší inteligence, Nejvyšší, rozhodne, že si naše planeta zaslouží být zachována, pak zničena nebude. Pokud ne a my proměníme svůj svět v páru, naše duše přetrvají i tak; jenom si najdou jinou školu.

Ta však asi nebude tak krásná jako náš svět, a možná ani nebude tak hmotná.

Naše duše jsou stejně staré, což znamená, že nemají žádný věk, ale některé dosahují pokroku rychleji než ostatní. Saddám Husajn je třeba ve třetí třídě, zatímco dalajlama už je maturantem. Nakonec odmaturujeme všichni a dospějeme k Nejvyšší jednotě. Jak rychle budeme postupovat, to záleží na naší svobodné vůli.

Svobodná vůle, o níž tu mluvím, není totéž jako schopnost duše vybrat si rodiče a okolnosti. Je to spíš lidská vůle a my ji můžeme tady na Zemi řídit. Odlišuji ji od osudu, který nás často svede dohromady s jinými, v dobrém i ve zlém.

Je to svobodná vůle, která nám dovoluje vybrat si, co jíme, jaké máme auto, jak se oblékáme a kam jedeme na dovolenou. Svobodná vůle nám také dovoluje vybírat si partnery, i když nás k nim přivádí spíš osud, stejně jako naše partnery k nám. Já jsem se seznámil se svou ženou Carol v Catskillských horách. Pracoval jsem v hotelu jako umývač nádobí a ona tam byla hostem. Osud. Průběh našeho vztahu – jako u stovek milionů jiných – závisel na naší svobodné vůli. Zvolili jsme si, že spolu budeme chodit a že se vezmeme.

Podobně si můžeme zvolit, že zvýšíme svou kapacitu lásky nebo soucitu; můžeme si zvolit, že budeme konat drobné dobré skutky, které nám přinesou vnitřní uspokojení; můžeme dát přednost štědrosti před sobectvím, úctě před zaujatostí vůči druhým. V každém bodě života se můžeme rozhodnout pro lásku, a když to uděláme, naše duše se bude rozvíjet.

John E. Mack, jehož kniha byla odměněna Pulitzerovou cenou, lékař a profesor psychiatrie na lékařské fakultě Harvardovy univerzity, tvrdí, že „jsme teď svědky vzájemného sbližování přírodních věd s psychologií a spiritualitou, což se děje po staletích ideologické a disciplinární roztříštěnosti. Moderní fyzika i hlubinná psychologie nám odhalují vesmír, ve kterém je všechno, co vnímáme kolem sebe, propojeno rezonancemi, hmotnými i nehmotnými, které vytvářejí možnost univerzální spravedlnosti, pravdy a lásky víc než utopická fantazie.

V jádru této možnosti leží to, co se v západním zesvětštěném světě nazývá ‚neobvyklé‘ stavy vědomí a co je ve světě velkých náboženských tradic nazýváno primárním náboženským cítěním, mystickou jedinečností, spojením s podstatou bytí nebo univerzální láskou… A v srdci těchto stavů vědomí nebo bytí spočívá možné rozšíření vlastního já za jeho obvyklé hranice.“

Já bych jen nahradil výraz „vlastní já“ slovem „duše“ a dodal, že ony hranice přesahují měřitelný vesmír.

Trvalo mi čtyřiadvacet let, než jsem se dobral této prosté pravdy, která je jádrem mé knihy. Jsme nesmrtelní. Jsme věční. Naše duše nikdy nezemřou. Vzhledem k tomu bychom měli začít jednat tak, jako bychom věděli, že tato nesmrtelnost je naším požehnáním. Stručně řečeno, měli bychom se připravovat na nesmrtelnost – tady, teď, dnes, zítra a každý den po zbytek života. Pokud se připravíme, naše duše se budou pohybovat vzhůru po vývojovém žebříčku, přiblíží se vyléčení, přiblíží se vyššímu stavu. Jestliže se nepřipravíme, budeme jen recyklovat současné životy a přešlapovat na jednom místě, čímž oddálíme zvládnutí lekce, kterou bychom mohli absolvovat už teď.

A jak se máme připravovat? Jak jednají nesmrtelní lidé? V tomto životě se na to připravíme tak, že se naučíme, jak zlepšit vztahy, jak v sobě mít víc lásky a porozumění, jak být zdravějšími fyzicky, citově i duchovně, jak pomáhat druhým, jak se radovat z tohoto světa a zároveň usilovat o jeho rozvoj, usilovat o jeho ozdravění. Přípravou na nesmrtelnost umlčíme současný strach, budeme ze sebe mít lepší pocit a duchovně porosteme. A zároveň tak ozdravíme své budoucí životy.

Teď díky tomu, že mí pacienti zažili posun do budoucnosti a podali mi o tom zprávu, vidíme výsledky našeho současného chování, a tak je tvarujeme pro budoucnost. Dokážeme-li urychlit onen léčebný proces, proces vývoje, bude to nejúčinnější léčba, jakou můžeme podstoupit; bude to to nejlepší, co můžeme udělat, a nejen pro vlastní duši, nýbrž pro všechny ostatní duše na světě. A to jsem se naučil od svých pacientů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jedna duše, mnoho těl - 3.vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.