Večeře

Páně

DAN
DRÁPAL

Nakladatelství KMS

Praha 2012

© Mgr. Dan Drápal

Vydalo Nakladatelství KMS, s. r. o. Primátorská 41, 180 00 Praha 8 První vydání – 2012

Druhý svazek edice Nad Biblí

Biblické citace jsou převzaty z Českého studijního překladu © Nakladatelství KMS, s. r. o., 2009.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být bez písemného svolení vydavatele reprodukována nebo šířena v žádné podobě elektronické ani mechanické, včetně fotokopií, nahrávek či zařízení do informačních sítí nebo vyhledávacích systémů. Texty liturgie v závěru knihy možno kopírovat pro vnitřní potřebu sborů, pouze neziskově.

ISBN 978-80-86449-83-8

Obsah

Blíž k dobám prvotní církve...

Úcta k tajemství

Večeře Páně

Jeden z pilířů našeho duchovního života

Proč Ježíš ustanovil Večeři Páně?

Společný hod a Večeře Páně

Liturgie – je to opravdu nutné?

Formulář ke slavení a jeho vysvětlení

Jak často slavit?

Způsoby vysluhování

Pod obojí, či pod jednou

„Živly“ Večeře Páně

Víno či hroznová št’áva?

Chléb... ale jaký?

Co se děje s chlebem a vínem?

Magické pojetí Večeře Páně

Kristova přítomnost – či nepřítomnost?

Kdo smí vysluhovat?

Kdo smí přistupovat?

Koho můžeme odmítnout?

Večeře Páně a děti

Večeře Páně a nepřítomní

Závěr

Liturgie k Večeři Páně

Slovenská liturgia k Večeri Pánovej

Holy Communion Liturgy

Bibliografie

Blíž k dobám prvotní církve...

Vedle živého zvěstování Kristova evangelia a přinášení osobního svědectví Božímu dílu spásy ve službě lásky, dostala křesťanská církev dva příkazy. Má křtít a slavit sv. Večeři Páně. Vedle Slova jsou zde darované prostředky spojení s Kristem. Tak jak se v dějinách střídaly doby preference rozumu a jindy zase zkušenosti víry, měnil se i vztah k eucharistii – hodu díkůčinění a stolování s Ježíšem.

Předložená publikace z pera Dana Drápala je zdařilým pokusem o vysvětlení Večeře Páně nejen uvnitř charismatického hnutí. Drápalův přístup připomíná pozitivní trend v dnešním proudu evangelikálního hnutí, kdy je nově reflektována dobrá církevní tradice. Tato tradice vede blíž k dobám prvotní církve a církevních otců a pomáhá lépe pochopit a interpretovat nejen svátosti. Na základě studia Písma svatého i této tradice Dan Drápal neredukuje večeři Páně na pouhý symbol a přiznává se k reálné přítomnosti Kristově. Proto pro něj není Večeře Páně pouhým apendixem bohoslužby, ale jedním z pilířů duchovního života.

Dan Drápal píše pro církev, pro své spoluslužebníky, a proto připojuje řadu potřebných prakticko-teologických aplikací, které vysvětlují jednotlivé části Večeře Páně, včetně uvedení základního programu slavení a modliteb. Cenné je i jeho zdůvodnění liturgického pořádku, který je obranou proti naší zapomnětlivosti a svévolnosti a vůbec nemusí bránit otevřenosti pro působení Ducha svatého. Drápalovu publikaci je možné doporučit ke čtení, přemýšlení a dialogu, přípravě bohoslužeb s eucharistií i k povzbuzení všech pro nadějné „jedení a pití Krista“ (J 6,54–56).

Pavel Černý

Úcta k tajemství

Večeře Páně je pozoruhodný fenomén. První církev ji chápala jako znamení jednoty, během staletí se ale stala znamením rozdělení. Proč tomu tak je? Autor k této otázce předkládá zajímavý postřeh:

„Pán Ježíš ustanovil svou Památku jako znamení jednoty. Zdá se mi, že jakmile se lidé pokoušeli nějak definovat, co Večeře Páně vlastně je a co se při ní děje, stávala se Večeře Páně stále více znamením rozdělení. Toto rozdělení bylo tím hlubší a bolestnější, čím podrobněji se lidé pokoušeli definovat, co se vlastně s ‚živly‘ při Večeři Páně děje. Čím více se křesťané soustředili na tyto ‚živly‘ a čím méně uvažovali o obecenství jako takovém, tím hlubší příkopy je oddělovaly.“

Je to pravda, jako katolíci a protestanti spolu Večeři Páně slavit nemůžeme, ale nejen to – kolik sporů a dohadů se kolem tohoto tématu vedlo a vede i uvnitř jednotlivých církví: Je to svátost nebo „jen“ památka? Je to tělo a krev Páně nebo jen jejich symbol? Dochází k proměnění? Pokud ano, kdy a jak přesně? Jak často se má Večeře Páně konat? Kdo ji smí vysluhovat? Kdo k ní smí přistupovat? Jak se má správně slavit? Jak často? S vínem či s moštem? Pít z jednoho kalicha nebo z kalíšků? Chléb má být kvašený či nekvašený?

Kniha Dana Drápala je cenná v tom, že nás vede k tomu, abychom znovu zapřemýšleli nad některými věcmi, které jsme si zvykli brát, že „tak prostě jsou,“ – abychom si sami pro sebe ujasnili, čemu ohledně Večeře Páně věříme, a proč. Neméně přínosná je ale i v tom, že přináší pohled duchovního, který Večeři Páně desítky let vysluhoval. Liturgie, kterou tato kniha představuje a vysvětluje, není vymyšlená ‚od stolu‘, je prověřená léty praxe. (U nás ve společenství ji, v mírně zkrácené podobě, používám již 19 let, a musím říct, že s velkým užitkem.)

Je to ale ta správná liturgie? Jsou autorovy závěry, ke kterým dochází, normativem, kterého bychom se měli držet? To si nemyslím, a nemám ani pocit, že by si něco takového přál sám autor. Večeře Páně je tajemství – konec konců, jak napsal v souvislosti s Večeří Páně C. S. Lewis: „Příkazem bylo ‚Vezměte a jezte‘ a ne ‚Vezměte a pochopte‘...“

Tato kniha má k tajemství úctu, a zároveň představuje jeden, dle mého soudu, velmi autentický pohled, jak lze k tomuto nádhernému tajemství přistoupit.

Karel Řežábek

Večeře Páně

Mezi křesťany se můžeme setkat s dvěma extrémy. Někteří křesťané mají rádi řád. Vyhovuje jim, když mohou chodit na nedělní bohoslužbu, která pokaždé trvá stejně dlouho. Mají velkou potřebu jistoty a čerpají ji ze svých neměnných zvyků. Jsou -li zvyklí na dvacetiminutové kázání a kazatel káže o pět minut déle, jsou již celí nesví, bez ohledu na to, zda kazatel káže pod mocí Ducha svatého nebo ne. Jakmile se shromáždění z nějakého důvodu protáhne, dívají se na hodinky, ačkoli ve skutečnosti nikam nespěchají. Tito lidé většinou nemají rádi charismatiky a charismatické sbory. Ty jsou pro ně příliš nevypočitatelné.

Druhým extrémem jsou nadšenci, kteří milují spontánnost. Jakýkoli náznak liturgie sledují s podezřením, ne-li nespokojeností. Domnívají se, že tam, kde působí Duch svatý, jsou věci ve věčném pohybu. Žádná dvě nedělní shromáždění by neměla být stejná. Pokud jsou, zdá se jim, že jejich sbor se stává „tradičním“, či – v horším případě – „mrtvým“. Tito lidé nemají rádi „tradiční“ křesťany a „tradiční“ denominace. Mají za to, že je v nich jen vnější forma zbožnosti bez jakékoli Boží moci.

Většina z nás se pohybuje někde mezi těmito dvěma extrémy. Málokdo je přesně uprostřed – většinou máme k jednomu pólu blíž než k druhému. Nicméně platí, že velká většina křesťanů není blízko ani jedné z těchto krajností, ale pohybuje se spíše blízko středu.

Když se podíváte na Boží stvoření, vidíte v něm vždy zvláštní kombinaci řádu a nahodilosti. Jen pohleďte někde na venkově, daleko od světelného smogu, na rozzářenou jasnou noční oblohu! Vidíte tam tisíce hvězd. Vidíte ale na této obloze nějaký řád? Nikoli. Museli byste hvězdnou oblohu pozorovat dlouho, než byste zjistili na vlastní oči to, co víte ze školy a co je dobře známo každému astronomovi, totiž že každá z těch hvězd se pohybuje po vypočitatelné dráze a v celém vesmíru je řád, který tento vesmír činí poznatelným. Ale nemusíme se obracet hned ke hvězdné obloze. Stačí pozorovat sněhové vločky. Každá je jiná – nenajdete dvě stejné. A přece každá má určitou strukturu, které vévodí číslo 6 – každá má šest paprsků. Podobně můžete pohledět na růži – nenajdete dvě stejné, nanejvýš tak dvě hodně podobné. A přece mají listy i trny růže určité pevně dané vlastnosti, takže víme, že růže je růže a ne třeba fialka. Kombinace nahodilosti a řádu je snad v každé živé buňce.

Kdyby v našem životě byl jen řád, byla by to pěkná nuda. Byla by to vlastně smrt. Ale kdyby v něm byla jen nahodilost, vlastně by to žádný život nebyl. Byl by to nepochopitelný chaos.

V našem tělesném životě je místo pro spontánnost i pro řád, a dokonce si troufnu říci, že tyto dva prvky musí být v našem životě v jistém smyslu vyvážené. A totéž platí i pro náš duchovní život.{1}

V tradičních církvích někdy narazíte na lidi, kteří jakýkoli spontánní projev na shromáždění vnímají jako něco rušivého. Přitom se považují za dobré a věrné křesťany. Jak by asi tito lidé reagovali na to, co nastalo o Letnicích v Jeruzalémě, kdy na shromážděné učedníky padl Duch svatý? Co by asi říkali, kdyby potkali nahého Izajáše nebo na Ezechiele, jak se prokopává skrz zeď vlastního domu, když má k dispozici dveře? A jak by teprve reagovali na Ezechiele, připravujícího si pokrm na sušených kravincích?

Naopak v některých charismatických sborech zase narazíte na lidi, kteří se domnívají, že neustálá změna je známkou duchovnosti. Jak jsem již psal, domnívají se, že pokud je shromáždění každou neděli stejné nebo hodně podobné, je třeba s tím okamžitě něco udělat, protože je to dokladem, že nás „Duch opustil“.

Chceme-li dosáhnout něčeho významného, bez určitého řádu a bez určitých návyků se ve skutečnosti neobejdeme. Představte si, že se chcete naučit čínsky. A představte si, že se čínštině skutečně naučíte. Strávíte dejme tomu tři roky v dobré jazykové škole a na závěr vás čeká slavnostní propouštění. Po třech letech totiž už znáte čínské znaky, dokážete si přečíst čínské noviny a můžete někomu dělat tlumočníka. Je tedy co slavit! Je důvod třeba i k ohňostroji! Jenže co tomu předcházelo? Tři roky tvrdé dřiny, kdy jste se biflovali slovíčka a gramatiku, tři roky někdy otravných snah vyznat se v čínské fonetice. Bez rutiny, s níž jste třikrát týdně chodili do kurzu a s níž jste denně poctivě vypracovávali domácí úkoly, byste těžko mohli něco slavit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Večeře Páně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.