agent John Francis Kovář

21

Josef Pecinovský

BUDIŽ VÁM MĚSÍC LEHKÝ

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCI-FI / FANTASY SÉRIE!!!

Obsah

PROLOG

1.  MODRÉ MONSTRUM

2.  SETKÁNÍ S PLUKOVNÍKEM EDWARDSEM

3.  MĚSÍČNÍ STANICE TAURUS 1

4.  VELITELSKÁ PORADA

5.  VELITELSKÁ PORADA

6.  MARE SERENITATIS

7.  MODRÁ KOČKA

8.  SPOJENEC NEBO NEPŘÍTEL?

9.  MODRÁ KOČKA VYTAHUJE DRÁPY

10.  LUNA C

11.  METODY PLUKOVNÍKA KLOTZMONA

12.  GLADIÁTOR

13.  BITVA V ULICÍCH

14.  DŽUNGLE

15.  NA SEVERU

16.  ZRADA

17.  ZPĚT NA MĚSÍC

18.  VELITEL

19.  VPÁD

Agent John F. Kovář:

Statut: opět v činné službě

Rekapitulace: Agent JFK, ukrytý pod falešnou identitou, rozkryl buňku agentů zneužívajících prostředky Agentury i její technologie k soukromým účelům. Nelegální aktivity generál majora Luciuse Treneporta vyústily ve zkázu celého jednoho světa a ztrátu desítek agentů. Do děje byla zapojena entita X-Hawk s ne zcela jasným cílem. Díky zásahu JFK, Vegy, agenturního popravčího Noela Dwakena a Zářící Anny (její fyzická podstata není známa) byla situace víceméně stabilizována. Došlo ke ztrátě zbraně označované kódovým jménem Diaspora. Její další použití je nepravděpodobné, poslední žijící tvůrce Asenat zmizela v neznámé realitě.

Společenská analýza týmu Bytewské okolo JFK na požadavek Centrální Nad-inteligence GODa:

Tým přes snahy okolí funguje. Zdánlivě rozložen, ale jeho členové velmi efektivně spolupracují. Všechny analýzy nasvědčovaly, že JFK definitivně opustí řady EF a možná se dokonce postaví proti ní. Po nespecifikované intervenci velitele Ultimativní divize se vrátil do služby. Proč? Z pohledu oficiálního velení nespolehlivý.

KILLER

Poznámka: materiál není určen do lidských rukou, mohl by ovlivnit deformace kauzality.

Prolog

Astronaut Eugene Andrew Cernan se už vzdálil od lunárního vozítka Lunar Rover dobrých pětapadesát yardů. Nacházeli se na samém okraji údolí Taurus-Littrov téměř uprostřed Mare Serenitatis. Vozítko dovezlo oba astronauty prakticky na horizont, do vzdálenosti asi tří mil od lunárního modulu Challenger.

Cernan se ohlédl. Jeho kolega Harrison Hagan Schmitt byl původním povoláním geolog, a tak se nebylo co divit, že byl právě plně zaujat nějakým na pohled bezvýznamným kamenem a zůstal tedy několik kroků pozadu.

Cernan dospěl k vrcholu terénní vlny jako první. Překonal ji a pohlédl na planinu, která se před ním rozevřela. Byla prozářena sluncem a ukončena v nevelké vzdálenosti ostře zubatým okrajem nevelkého kráteru.

Chtěl udělat další krok, ale to, co spatřil o několik stupňů směrem doprava od hřebene kráteru, mu doslova zarazilo nohy do tenké vrstvičky měsíčního prachu.

Stál a díval se tak dobré dvě nebo tři vteřiny a po celou tu dobu doufal, že trpí jen halucinacemi a že vzápětí musí ten přelud zmizet.

Nestalo se tak. Cernan měl pocit, že se dusí, protože nic nebylo méně pravděpodobné než to, co se právě odehrávalo před ním. Vnímal jakési zvuky ze sluchátek, ale to byly jen hlasy z řídícího střediska. Ještě chvíli váhal. Měl strach, že ho budou považovat za blázna, ale co když je ten přelud skutečný...

V rukou třímal fotoaparát. Zvedl jej a zamířil objektivem tam, kde vůbec nic nemělo být.

Stiskl spoušť.

Podruhé, potřetí.

Přelud existoval dál.

Cernan nevěděl, co má udělat, ale nakonec zvítězila profesionální čest.

„Houstone, máme problém,“ řekl dost nerozhodně do mikrofonu.

1. Modré monstrum

John Francis Kovář, který se právě včera vrátil z mise do světa Dorova, zacvakl oba uzávěry kufru. Měl už plné zuby telepatických bestií, kanibalských hodů a Ultimativního oddělení.

Konečně dovolená, říkal si a zálibně se díval na dvě letenky na Havajské ostrovy. Pohled na hodinky jej přesvědčil o tom, že před odletem má ještě čtyři hodiny čas.

Druhá letenka byla ještě anonymní. Uvažoval, zda by opravdu neměl zavolat Andree de Villefort a nenápadně ji postavit před hotovou věc, ale sotva vytáhl mobil z kapsy, přístroj mu v ruce zadrnčel.

S nechutí si na displeji přečetl jméno Ljuby Bytewské, své šéfové. Viděl se s ní naposledy dnes ráno, kdy mu doslova zakázala podílet se na další akci a vyhnala ho na dovolenou.

Nejdřív s ní vůbec nechtěl mluvit, ale cosi mu říkalo, že jejím záměrům stejně neujde a že v Praze jednadvacátého století nedokáže zmizet, i kdyby mobil zahodil, natož pak na Havaji. Ta ženská určitě dávno ví nejen to, kterým letadlem a v kolik hodin poletí, ale zná i číslo sedadla a jméno hotelu, kde se ubytuje, včetně čísla pokoje, a je schopná ho přitáhnout zpátky z druhého konce zeměkoule.

„Slyším,“ řekl neutrálně a byl zvědav, v jaké náladě ta dáma je. Z jejího obličeje se dala vyčíst snad jen obvyklá přísnost. Mohlo to znamenat leccos. Především se nabízela možnost, že se John Francis Kovář ocitl v kardinálním průšvihu. Nedalo se ani vyloučit, že má být vyznamenán a povýšen. A taky se naskýtala nejhorší varianta – někde něco hoří a zachraňovat situaci půjde opět on.

Třetí možnost byla ta správná.

„Johne, potřebuji vás tady,“ řekla Ljuba Bytewská suchým úřednickým tónem.

„Ve 21.10 mi letí letadlo,“ nesměle namítl Kovář.

„Je možné, že to stihnete, sbalte si kufr a vemte si ho pro jistotu s sebou.“

Měl na jazyku devět šťavnatých poznámek, místo toho řekl:

„Musím to být opravdu já?“

„Ano, Johne, tentokrát to musíte být doopravdy vy.“

Neptal se, co se děje, do telefonu by mu to stejně neřekla.

Už mu bylo jasné, že nikam nepoletí. Ljuba se tvářila až příliš tajemně.

Nakonec naložil do auta i ten kufr, přestože měl původně v úmyslu jej vyhodit z okna a letenky roztrhat a hodit do koše. Cestovní průkazy zasunul do kapsy saka.

Rozhodl se, že to vezme nejkratší trasou. Jistě, riskoval pokutu, ale nebyl právě v nejlepší náladě a nějaké dopravní předpisy mu byly ukradené. Navíc dobře věděl, že ve středu Prahy ho nikdo stavět nebude.

Ve Vodičkově ulici musel zpomalit, na zastávce stály dvě tramvaje s číslem 3, naskládané v obou směrech, a nebylo kudy projet. Uvažoval o tom, že překážku objede Palackého ulicí a potom Jungmannovou, dalo se odbočit i doleva do Školské ulice, v každém případě se potřeboval dostat přes Vltavu. Nejlépe přes most Legií, řekl si, tato trasa se mu promítla do mysli namísto původně uvažované Resslovy ulice a Jiráskova mostu. Tato zkratka sice byla delší, ale podle navigace na palubní desce byla právě teď průjezdná.

Trochu ho mátlo, že nebyl varován před zablokovanou Vodičkovou ulicí, ale domyslel si, že se jedná o obvyklé extrémy dopravního podniku.

Odbočit už nestihl. Cosi jeho vůz rázně zastavilo. Tak rázně, že ucítil bezpečnostní pás. Zajímalo ho, na co vlastně narazil, ale před nárazníkem nebylo nic jiného než vzduch. Auto samo to za náraz nepovažovalo, protože airbagy zůstaly na svém místě, přesto měl John na okamžik zvláštní pocit v žaludku.

Motor vozu ztichl. Johnovi se zdálo, že se chvěje země. Obě tramvaje před ním jako kdyby se na okamžik dostaly do proudu žhavého vzduchu, protože se jejich kontury prudce rozechvěly, a pak začaly mizet do neznáma. John tuto situaci znal, bylo zřejmé, že se tady právě před ním otvírá portál.

Sáhl do kapsy po zbrani, protože uvnitř vozu si nepřipadal právě bezpečný. Vzal za kliku dveří. Ven už se nedostal. Dlažba se propadla.

Jakýsi zvláštní výboj na okamžik obklopil jeho vůz a John uslyšel ostrý sykot. Dveře byly beznadějně uzamčeny a John marně lomcoval klikou. Hleděl však s pistolí v ruce stále před sebe a viděl, jak se z černého otvoru v dlažbě zhmotňuje jakési záhadné těleso, světlemodré až bezbarvé, lesklé jako mramor. Na toto mírumilovné místo se něco takového rozhodně vůbec nehodilo.

To, co se pomalu, ale neodbytně hrnulo ven z portálu do reálného prostoru, byl nade všechny pochyby tank. Zvláštní tank. Zcela jiný tank. Nepatřil do tohoto světa. Tvar ještě jakž takž odpovídal standardnímu vzhledu těžkého bojového vozidla, věž, která na pohled pevně splývala s podvozkem, se však neježila ani jednou hlavní, a přesto bylo zřejmé, že neznámé zbraně s drtivými účinky míří Johnovi přímo do obličeje. Podvozek, který se objevil na pražské dlažbě jako poslední, neměl pásy ani kola. Tank klouzal po zvláštním podvozku, jenž se podobal nejvíc ze všeho harmonice. Drtil žulové kostky na prach, který odletoval do stran v prudkých gejzírech. Plášť té obludy zjevně neprošel žádným hutním závodem na této planetě. Sice na pohled připomínal sklo, ale Kovář usoudil, že se jedná o kov, protože kdo by taky vyráběl tanky ze skla.

Zadní část tanku zůstávala ještě vězet v portálu, takže nebylo zřejmé, jak je ta věc dlouhá, rozchod podvozku však přesně odpovídal rozchodu tramvajových kolejí, ovšem v obou směrech. A pak se na předku té kovové obludy otevřela nenasytná ústa a z nich se pomalu vysouvaly dva obří nástroje podobající se nejspíše mechanickým rukám, a ty během dvou vteřin rázně stiskly z obou stran Kovářův vůz. John marně zápasil s řadicí pákou, pedálem spojky a startérem, jak se snažil uvést vůz do chodu a vycouvat. Pak pocítil, jak se neprůstřelná karosérie se začíná lámat, a poznal, že už není kudy uniknout.

„Tak co vlastně chceš, ty hajzle?“ procedil mezi zuby. „A odkud ses tu vzal?“

Rozhodně však nemínil stát se potravou nějaké kovové zrůdy.

Stiskl malé tlačítko pod přístrojovou deskou. Doufal, že aspoň něco bude fungovat.

Dočkal se.

Střecha vozu se roztrhla a Vodičkovou ulicí se rozlehl tlumený výbuch. O dvě vteřiny později dopadlo sedadlo, jež se právě katapultovalo ven ze zmrzačeného stroje, o dvacet metrů dál. Ne nadarmo trénoval Kovář katapultáž. Věděl dobře, jak udržovat rovnováhu, jak se do sedadla sbalit, aby tramvajovou trolej roztrhla horní hrana opěradla a nikoli jeho hlava, a také dobře věděl, co dělat těsně předtím, než sedadlo dopadne. Pevně zapnuté pásy jej udržely a náraz dopadu z výše patnácti metrů utlumil pomocný výbuch.

Pásy rozepnul naučeným pohybem a parakotoulem se vzdálil od sedadla, které mu právě zachránilo život.

A teprve teď uslyšel, jak křičící dav prchá, spatřil několik bezvládně ležících lidí, viděl hořící tramvaj, napůl ponořenou do dosud pevné dlažby, a také gigantický otvor, z něhož stále ještě trčel korpus cizího tanku, vzhůru tryskal nesmírný proud vody z narušeného vodovodního potrubí. Z oken rozbité tramvaje se pokoušeli vyskakovat lidé. Moc se jim to nedařilo. Záď tramvaje se pozvedla natolik, že se její zadní část dotkla troleje, zajiskřilo to. Kovář si uvědomil, že z jámy kromě jiného uniká i plyn. Každá sebemenší jiskra jej mohla přivést k výbuchu. V elektrickém vozu dosud vězelo několik desítek křičících a sténajících lidí…

Viděl své auto, jak je vtahováno kamsi do hlubin toho divného stroje, a nepochyboval o tom, že někdo si dal takovou námahu s průnikem jen proto, aby se zmocnil jeho. Jistě, šlo jim o Kováře a chtěli ho živého. Kdyby ho chtěli zabít, použili by mnohem jednodušší a ráznější prostředky. I takto se mu však zdálo, že kulisy jsou příliš megalomanské, on by svůj vlastní únos osnoval elegantněji.

Pochopil ovšem, že ještě není vyhráno. Stál tady prakticky s holýma rukama, vlastně jen s revolverem v ruce, proti stroji vyzbrojenému neznámými zbraněmi. Na co vlastně čekají? Proč se nic neděje?

Uslyšel sirény, brzy bude mít záchranná služba situaci pod kontrolou. Pokud ovšem tenhle tank… Usoudil, že bude nejlepší zmizet. Nebude tady nic platný. Pak poznal, že už to nejde. Ucítil náraz. Neviditelný náraz. Zní to absurdně, ale John vnímal tu ránu celým povrchem těla a současně vnímal, že se mu něco přehrabuje v mozku. Mozek přece nebolí, říkal si, ale on ucítil bolest, jaká ho pomalu srážela do kolen. Přestal vnímat okolí, ztratil pojem o tom, kde je, jen marně zápasil s tou tajemnou silou, která se teď snažila pokořit jeho bytost.

Pak tlak poněkud povolil a John byl zpátky v Praze. Viděl, že cosi neviditelného ho uchopilo a začalo ho to pomalu vláčet po dlažbě směrem k tanku, který už sežvýkal a vyplivl trosky jeho auta. Pochopil, že je v pasti, tělo i ruce mu sevřela neznámá síla, která jej pomalu a neodvratně vlekla tím směrem, kde za stříbřitým tankem zel portál. Letmo do něj nahlédl a poznal, že tunel je neskutečně hluboký a že tady, ve Vodičkově ulici, právě existuje průchod do světa, který mu rozhodně nebude přátelský.

Nečeká ho smrt, to věděl, oni ho potřebují. Proč? K čemu je jim John Francis Kovář, speciálně cvičený agent E. F.?

Nemínil se dát tak lehce, ale síla jeho svalů nestačila. Zamířil revolver do světélkujícího chřtánu, přímo do té brány, a vystřelil. Jednou, dvakrát, třikrát. Mohl si to dovolit, dobře věděl, že už je oddělen sférickým polem od prostoru pražské ulice a k výbuchu plynu nemůže dojít. Dvakrát uslyšel cinknutí kovu o kov, jednou střela vlétla do vnitřku portálu a její dopad nezaznamenal. Čtvrtá střela se odrazila a hvízdla mu kolem uší; silové pole ji hravě zneškodnilo. Trapně dopadla na dlažbu hned vedle nábojnice.

Trochu se zastyděl. Takhle by si vystřílel celý zásobník úplně zbytečně, jeho zbraň je tady naprosto neúčinná. Možná ji ještě bude potřebovat.

Chybělo asi deset kroků, už se skoro nebránil, a pak přímo před sebou spatřil cizí ruku. Ruku, kterou by poznal snad i potmě. Vynořila se z malého pomocného portálu, který se otevřel doslova na jeho přání. Někdo ho tedy sledoval, ještě někdo jiný než ti neznámí z modrého tanku. Ruka třímala cosi, co se podobalo petláhvi, kdyby to nebylo modré a nevážilo to dobře dva kilogramy.

„Díky, Andreo,“ stačil zašeptat a uchopit ten předmět, než se malý portál, násilně otevřený do sféry silového pole, vzápětí opět uzavřel.

Nevěděl, co drží v ruce, ale musela to být zbraň. Nesedla dobře do ruky, musel ji uchopit oběma. Neměla klasickou spoušť, jen jakési tlačítko, a navíc nikde neviděl hlaveň.

To mi mohli rovnou hodit luk a šípy, pomyslel si ironicky, ale pak začal jednat. Zamířil láhev hrdlem proti tanku a prudce stiskl tlačítko; nic jiného se vlastně s tím předmětem dělat nedalo. Těžký, jakoby mazlavý proud záření vytryskl směrem k průzračnému jícnu a Kovář vzápětí s uspokojením konstatoval, jak tank klesl. Pak se začal tavit. Tři, čtyři, pět, osm vteřin. Silové pole povolilo a z tanku se stala beztvará tekutá hrouda. Kovářův automobil, už napůl pohlcený, se doslova vypařil. Portál do jiného světa ještě jednou zamžikal, Johnovi se zdálo, že v něm vidí jakousi postavu, takový zvláštní sveřepý obličej, ale pak se vše zastřelo ohnivou stěnou.

Byl volný. Hodil plazmový zářič – co jiného to bylo? – do jámy vedle trosek tanku. Ani jedno z těchto zařízení nepatřilo do tohoto světa. Spokojeně pozoroval, jak se na oba předměty začíná aplikovat Maurbyho efekt. Vzhledem k tomu, jak rychle efekt postupoval, odhadl konstrukci stroje na rok 3000 nebo budoucnost ještě vzdálenější.

Když přijela policie a hasiči, mohli v jámě uprostřed Vodičkovy ulice, ve změti dlažebních kostek a kolejí, spatřit jen rezavé trosky něčeho, co vůbec nepřipomínalo zázrak techniky. To už ale seděl John Francis Kovář v taxíku, který ho unášel po Smetanově nábřeží.

2. Setkání s plukovníkem Edwardsem

„Zajímá se o vás a tím pádem i o nás CIA,“ řekla Ljuba Bytewská. Johnovi připadala neobyčejně nervózní. Takovou ji neznal.

„S CIA přece nespolupracujeme,“ namítl John.

„Neřekla jsem, že půjde o spolupráci.“

„Opravuji se. Do naší sféry vlivu CIA nikdy nezasahovala.“

„Jistě, ale zdá se, že to ode dneška bude trochu jinak.“

„Má to nějaký racionální smysl, jít jim na ruku?“

„Vždycky má smysl nerozhněvat si mocné tohoto světa,“ řekla tvrdě Johnova šéfová a změnila se v tu chvíli v jakousi asexuální bytost. Vzápětí pookřála:

„Nevolala bych vás, kdyby nešlo o vás osobně.“

„Jsem v průšvihu?“ ptal se Kovář a marně pátral ve své mysli, kde by se mohl na svých misích dotknout životně důležitých zájmů USA. Po malé chvilce uvažování pochopil, že takřka na všech.

„Ještě ne, ale bojím se, že budete, když teď odmítnete spolupracovat.“

„Tak v tom případě jsem ochoten naslouchat.“

JFK si toho možná dovolil až příliš, ale Bytewská ten ironický tón přeslechla.

„Nechci po vás nic jiného, než abyste jim byl po nějakou dobu plně k dispozici.“

„Máte pro to nějaký zvláštní důvod?“

„Ne, ale je to jakási…“ na chvíli zaváhala „…intuice. Myslím, že si vás vybrali záměrně. A taky si myslím, že jim někde pěkně hoří koudel u zadku.“

Proto si vybrali mě, pomyslel si Kovář. Nejenže jim hoří pěkně koudel u zadku, ale něco tam pěkně smrdí a taky jde o kejhák. Kdybych já mohl vybírat, taky bych tam poslal Kováře.

Představila mu plukovníka Thomase Pattena Edwardse.

Kovář významně nadzvedl obočí, pak podal tomu vyzáblému padesátníkovi s nakrátko střiženými lehce prošedivělými vlasy ruku.

Bytewská jim dala k dispozici salonek. Kovář dobře věděl, že zde, v sídle pobočky Agentury E. F., se žádné odposlechy nevedou. Vše, co si řeknou s tímhle pánem, bude skutečně důvěrné a jen mezi čtyřma očima. Pravdou ovšem je, že Ljuba Bytewská očekává podrobné hlášení, ale co do něj napíše, to už záleží jen a jen na něm.

Kovář chvíli pozoroval toho člověka. Nebylo na něm nic, ale vůbec nic zvláštního. Žádné ostře řezané rysy, žádné speciálně vyvinuté svaly. Jen upravený, elegantní oblek, patrně šitý na míru, poněkud zablácené boty, což byl důsledek současného pražského počasí. Američan zjevně ušel nějaký kus cesty pěšky.

Kovář pochyboval, že CIA by měla prsty v pokusu o únos, který musel přestát před necelou hodinou. Neměl důvod v tomto ohledu Američany podezřívat, ti používali jiné metody. Ostatně věděl, že ten útok sice nebyla náhoda, ale on sám neznámému nepříteli napochodoval do rukou jako tele na porážku. Jde jen o to, zda právě tak dobrovolně položí hlavu pod gilotinu.

Kovář usrkával sodovky, plukovník Edwards měl před sebou masivní sklenici whisky bez sody, ale nezdálo se, že by se o nápoj nějak zvlášť zajímal.

Chvíli se pozorovali.

Konečně se plukovník pohnul.

„Potřebujeme vás, Kováři.“

„CIA se dostala do krize?“ ušklíbl se JFK.

„Ne tak docela, aspoň ne tak, jak si myslíte. Problém je někde jinde. Sledujeme iniciativy vaší Agentury už delší čas. Nejsou nám proti mysli, protože zatím nijak neohrožují integritu Spojených států ani se nedotýkají jejího území, vyjma…“

Na chvíli se odmlčel a Kovář si maně připomněl svou cestu do ústí řeky svatého Vavřince. Pravda, tehdy o nějakých Spojených státech ještě nemohlo být ani slechu, ale přece jen…

„Meč a tomahawk jste pojmenovali tu akci, že?“

JFK pozvedl obočí, protože musel uznat, že CIA je informována skutečně velmi dobře.

„Musíme vědět všechno, rozumíte? Ale teď jde o něco jiného. Ne, nebojte se, tentokrát se to netýká samotné bezpečnosti Spojených států. Jde o něco víc.“

„Oč vlastně?“ konečně promluvil Kovář, kterého to pobíhání kolem horké kaše nebavilo. „Někdo zabil Kolumba a on neobjevil Ameriku?“

„Ne, s tím bychom si poradili. Nejste jediní, kdo hlídá dějiny této planety a sleduje narušitele z paralelních světů. Zatím to však bylo jen škádlení mravence bosou nohou.“

„A teď?“

„Teď někdo škádlí tygra.“

„A jak se to projevuje?“

„Zatím nijak, ale obávám se, že jde o bezpečnost celé Země, či spíš naší civilizace.“

„To už tvrdil George Bush hned po 11. září.“

„Je to trochu jinak. Útok je veden nenápadně, ale o to zákeřněji. Ví o něm zatím jen několik lidí. Chcete znát podrobnosti?“

„Když už jste to nakousl, tak asi předpokládáte, že je budu chtít vědět.“

„Pak ovšem musíte odletět se mnou. Tady… I v Praze mají všechny stěny uši. Tam, kde si spolu budeme povídat, žádné štěnice nejsou a ani být nemohou.“

Možná by se divil, pomyslel si Kovář, plukovník mu sice vůbec nepřipadal nezkušený, ale když měl štěnice ve zdech Kremlu Brežněv, snad už na Zemi neexistuje místo, které by se nedalo odposlouchávat.

„Kam by to mělo být?“

„Dovíte se během letu.“

„Takže mimo Evropu?“

„I tak by se to dalo říct. Souhlasíte?“

Ljuba přece Kováře požádala, aby byl plukovníkovi ve všem k dispozici.

Kývl hlavou.

„Ale cestou jsem přišel o kufr...“

„Nemějte obavy, vybavení pro vás už máme připraveno.“

Takové letadlo JFK ještě neviděl. Nedivil se, že startovali až v noci. Kdyby vzlétli ve dne, mohli by na nebi nad Středočeským krajem způsobit zbytečnou pozornost. Teď letoun trůnil v uzamčeném hangáru, do kterého se prokousávali čtyřnásobnou ostrahou. Za uniformami českých strážníků rozpoznal JFK hranaté postavy amerických bodyguardů, v čemž ho utvrdila i svérázně přežvykovaná americká angličtina. Tipoval na některý z jižních států, Alabamu nebo Georgii. Češi sem, zdá se, přístup neměli.

Hangár tonul ve tmě a Kovář mohl jen letmo zahlédnout mimořádně štíhlý trup letounu s úzkými šípovitými křídly. Neurčitá prostora kolem něj zkreslovala rozměry. Odhadl délku trupu na padesát metrů a marně se snažil rozluštit, jakou barvu má nátěr na povrchu stroje. Nespatřil ani žádné výsostné znaky. Letoun byl, zdá se, plně anonymní.

Vyběhli po několika schůdcích a vzápětí se za nimi zavřely dveře. Prostor uvnitř byl rozdělen na několik salonků a jak se zdálo, bylo zde možné i přespat. Nebyly tu žádné stewardky, jen muži. John spatřil dva palubní průvodčí v nenápadných uniformách; ti už se nemuseli převlékat za české strážníky, po přistání tady v Ruzyni patrně palubu letadla neopustili. Ani jeden z nich nebyl pilotem, pilotní kabinu vůbec neviděl. A co bylo nejzajímavější – stroj neměl okna. Byl to zvláštní stísněný pocit, cestovat letadlem bez oken. Tajemný šípovitý stroj.

„Vyvine jistě nejméně 3 M,“ nadhodil Kovář.

Plukovník Edwards se připoutal v sedadle vedle něj. Oba měli dost místa, protože nikdo jiný už necestoval. Vzápětí JFK ucítil, že stroj se pohnul. Uslyšel svištivý zvuk, ale stroj byl mnohem tišší než běžná proudová letadla.

Asi deset minut letadlo rolovalo na ploše, Kovář slyšel, jak kola skáčou na dilatačních spárách mezi betonovými panely, ale v kabině jinak nebyly žádné otřesy znát. Pak ho silné přetížení přitisklo hluboko do sedadla. Letadlo se vzneslo snad během pěti vteřin od okamžiku, kdy se rozjelo po ranveji.

„Letíme mnohem rychleji než 3 M,“ odpověděl plukovník Edwards, když už byl stroj ve vzduchu. Přetížení neustávalo.

„Jak rychle?“ ptal se Kovář. „Takhle budeme za oceánem během dvou hodin.“

„Nespěchejte s otázkami, vše se včas dovíte.“

Svištění pomalu utichalo. Přetížení už bylo snesitelné, přesto se Kovářovi zdálo, že letoun pořád stoupá. Odhadl výšku na čtyřicet nebo padesát kilometrů.

„Tak teď už snad můžete vyklopit, oč jde,“ podotkl Kovář. „Tady snad opravdu žádné štěnice nemáte.“

„To tedy určitě ne,“ řekl Edwards. „Pane Kováři, vzpomenete si jistě na výpravy Apolla.“

„To už je dost dávno,“ odvětil Kovář. „Osobně si to nepamatuji.“

„Možná tomu tak skutečně je,“ řekl dost záhadně Edwards. „Jako poslední přistálo na Měsíci Apollo 17. Bylo to v roce 1972, výprava odstartovala z mysu Canaveral 7. prosince a vrátila se 19. prosince. Její posádku tvořili pilot lunárního modulu LM Harrison Schmitt, pilot velitelského modulu VM Ronald Evans a velitel letu Eugene Andrew Cernan, zvaný Gene. To byl, tuším, původem váš krajan.“

„Byl původem Slovák, takže to byl skoro krajan.“

„Budiž, omlouvám se, ale v národech Evropské unie mám poněkud zmatek.“

„Proč mi to všechno ale vyprávíte? To si najdu v každé učebnici kosmonautiky.“

„Vydržte ještě. Lunární modul Challenger s posádkou Eugene Cernan a Harrison Schmidt přistál 11. prosince 1972 na povrchu Měsíce v údolí Taurus-Littrov v měsíčním Mare Serenitatis. Tato výprava měla s sebou malé elektrické vozítko Lunar Rover, mohli se tedy dostatečně vzdálit od modulu. A tam, 13. prosince v půl třetí odpoledne, vyslal Eugene Cernan do řídícího střediska v Houstonu zajímavou zprávu. Domnívám se, že má interpretace by byla nedokonalá, jistě bude lepší, když vám přehraji originál.“

Kovář nevěděl, kam vlastně Edwardsův monolog směřuje, a tak přikývl.

Plukovník spustil přehrávač ve svém mobilním telefonu. Po chvíli se ozval starý záznam, plný přeslechů a vesmírného praskotu. Slova velitele výpravy i odpovědi řídícího střediska z Houstonu byla však srozumitelná.

„Houstone, máme problém.“

„Challengere, co se děje?“

„Nebudete tomu věřit. Já sám si myslím, že mám vidění.“

„Je jasný den, Challengere, obraz máme čistý.“

„To jistě ano, ale kamera nemíří sem. Vyškrábal jsem se na malý hřeben, asi tak devět stop nad úroveň terénu. Mám před sebou nevelkou planinu a tam v pozadí zřejmě stěnu impaktního kráteru. To říkám ale jen proto, abyste věděli, že jsem se nezbláznil.“

„To ti rádi věříme, Challengere. Co ještě vidíš?“

„Je tady nějaký chlap.“

„…“

„Houstone, proč nic neříkáte, rozuměli jste mi?“

„Ano, řekl jste, že je tam nějaký chlap. Tak to musí být Schmitt.“

„Ne, Schmitt je asi šedesát yardů za mnou a právě se hrabe lopatkou v zemi. Tohle je jiný chlap.“

„…“

„Ovšem, věděl jsem to, nevěříte mi.“

„Eugene, popište nám ho!“

„Jistě, myslíte si, že je to přelud, ale tady asi osmdesát yardů před sebou vidím člověka.“

„Není to skála ve tvaru muže? Je tam přece zvláštní světlo a může se zdát…“

„Už jste slyšeli, aby nějaká skála kráčela?“

„Chcete říct, že ten člověk – se pohybuje?“

„Ano, právě to, Jde směrem ke mně, určitě mě už viděl.“

„Rusové!“

„Ne, myslím, že to není Rus. To totiž nemůže být Rus.“

„Jak jste to poznal?“

„Každý Rus, který by přistál na Měsíci, by musel mít na sobě skafandr.“

„Chcete říct, že…“

„Ano, právě tohle chci říct. Ten chlap jde směrem ke mně a nemá skafandr.“

„Vždyť tam není vzduch, a tak nemůže…“

„To vím taky. Říkám jen to, co vidím. Je tady člověk ve zvláštní modrošedé kombinéze, je dokonale přiléhavá. Určitě má holé ruce i obličej, hlava je přikrytá jen jakousi kuklou.“

„Je ozbrojen?“

„Ne, nezdá se mi, že by měl nějakou zbraň.“

„Challengere, nařizujeme vám stáhnout se do lunárního modulu. Okamžitě.“

„Ne, tak rychle to nepůjde. Rád bych si totiž na něj počkal. Pokud je to nepřítel, tak mu stejně neutečeme.“

„A co na to říká Schmitt?“

„Nic, ten tuhle frekvenci neslyší.“

„Tak pochopte jednu věc, Challengere, potřebujeme svědectví vás obou, a ještě lépe nějaký ten obraz. Zkuste na něj namířit kameru, ať ho taky vidíme. Challengere! Challengere, ozvěte se…“

Záznam skončil.

„Jak to bylo dál?“ zajímal se Kovář.

„Když se tam dobelhal Harrison Schmitt, byla planina prázdná. Chtěli se vydat na to místo, kde Cernan viděl přízrak, ale před nimi byl terénní zlom, který nemohli překonat. Proto nemohli přinést žádný důkaz o tom, zda tam zůstaly nějaké stopy.“

„Takže se pak mělo za to, že Cernan měl vidiny, a nikdo ho už do vesmíru nepustil.“

„Ne tak docela,“ podotkl Edwards. „Byl to muž činu. Když nestihl zavolat svého druha ani nepřinesl kameru, měl ještě jednu zbraň v záloze.“

„Jakou?“

„Fotoaparát. Eugene Cernan ten přelud osmkrát vyfotografoval.“

„A výsledek?“

„Přivezl na Zemi osm snímků měsíční krajiny a na ní obrys člověka bez skafandru. Ten muž měl na sedmi snímcích tvář ve stínu, proto nebylo možné rozpoznat jeho rysy. Jisté bylo jen to, že si to Cernan nevymyslel a že tedy na Měsíci byl objeven inteligentní život. Nepochybně se ale jednalo o návštěvníky, a protože pocházel ze Země roku 1972, pak to byli…“

„Ufoni?“

„Ne, na ty snad nevěříte. Návštěvníci. Z jiného času, z jiné doby.“

„A co Maurbyho efekt?“

„Jistě, víme o něm. Z nějakých důvodů ten efekt neúčinkoval.“

„Proč se nepokračovalo ve výzkumu?“

„Apollo 18 mělo přistát na stejném místě a jeho stěžejním úkolem bylo zjistit, co za tím přeludem stojí. Ale federální vláda program Apollo ze známých důvodů zastavila. Fotografie zmizely v trezoru a posádka dostala příkazem mlčet.“

„Dobře, ale pořád ještě nechápu, jak to souvisí se mnou.“

„Teprve před několika týdny se podařilo díky novým technickým kouzlům rozpoznat tvář muže na fotografii. Toho, co se toulal po Měsíci.“

„A co se zjistilo?“

„Mimo veškerou pochybnost jste to byl vy, Johne Francisi Kováři.“

Kovářova tvář znehybněla. Chvíli pozoroval plukovníka a pak se znovu zaposlouchal do svistotu motorů.

„My neletíme do Spojených států, plukovníku.“

„Ano, uhodl jste, do USA skutečně neletíme,“ odvětil Edwards. „Letíme na Měsíc.“

3. Měsíční stanice Taurus 1

Těžké pancéřové dveře se pomalu odsunuly a John Francis Kovář poprvé vkročil na půdu americké základny Taurus 1. Obklopilo jej těsné, dusivé prostředí plné zvláštního vzduchu, který neosvěžoval. To už měl na sobě běžnou kombinézu člena posádky stanice, protože mu za letu nezbylo nic jiného, než se upsat ke krátké stáži, čímž svůj pobyt na Měsíci právně legalizoval.

Nevěděl, co ho čeká. Zpočátku se mu zdálo, že trpí závratí, než si navykl pohybovat se v nízké gravitaci i v tomto nezvyklém prostředí. Uvítal, že chodby jsou právě tak široké, že se při rozpažení dotkne současně obou stěn.

Od okamžiku, kdy se dověděl, že právě on je podezřelým z narušení poklidné činnosti výpravy Apolla 17, ještě na toto téma několikrát hovořil s plukovníkem Edwardsem. Ten už nebyl nejsdílnější, zdálo se, že řekl Kovářovi vše, co měl, a dál se vyjadřoval značně diplomaticky. John získal neodbytný pocit, že před ním plukovník ještě něco důležitého tají. To, že právě on se octl v hledáčku fotoaparátu Eugena Cernana, těžko zavdalo podnět k tomu, aby ho vlekli na Měsíc, a to bez jakékoli předchozí přípravy. Znamenalo to, že Bytewská je do věci zasvěcena a dobře věděla, kam CIA Johna dopraví. Musela tedy aspoň rámcově vědět, oč jde. Proč to tedy nemá vědět on?

„Proč si myslíte, že jsem se v roce 1972 potuloval po Měsíci?“ ptal se Kovář plukovníka.

„Já si to nemyslím, pane Kovar,“ nedokázal Američan vyslovit české ř, „důkazy hovoří samy.“

„Důkazy? Fotografie, která ležela čtyřicet let v archivu. Kdekdo se jí mohl zmocnit a retušovat ji.“

„To těžko,“ odpověděl plukovník. „Zkoumali jsme tenkrát každou možnost, i to, že by si z nás Challenger nepěkně vystřelil a vytvořil tuhle fotomontáž. Ale nevěřím něčemu tak absurdnímu. Eugene Cernan patřil k nejspolehlivějším lidem, které jsme na Měsíc poslali. A pak, spíš by nám někdo podstrčil fotografie malého zeleného mužíčka než tohle.“

„Ale vy dobře víte, že jsem to nemohl být já.“

„Jistě, vím, že vy jste to být nemohl. Není však vyloučeno, že tam jednou budete.“

Plukovník tím naznačil mnohé a možná odkryl karty víc, než zamýšlel.

„Ovšem,“ odsekl Kovář, „já se vrátím do roku 1972, vyletím na Měsíc a budu jen tak pro plezír běhat před objektivem fotoaparátu vaší výpravy. Můžete mi říct, jen tak mimochodem, jak se tam dostanu a hlavně jak tam přežiju?“

„To druhé ještě nevíme, ale to první nemůžeme zařadit do kategorie nemožných jevů. A nemůžeme-li vyloučit první, nevylučujeme ani druhé. Johne, vy to přece dokážete. A když ne sám, tak na to máte lidi.“

Ovšem, kdybych chtěl, tak se do roku 1972 dostanu, ale proč bych to dělal? To už John neřekl, nemělo smysl Američana dráždit. Když se nad tím na okamžik zamyslel, pochopil, že plukovník může mít pravdu, tak však asi nebude tak prostá.

Vždyť kolik existuje Měsíců, na nichž v roce 1972 přistála šestá posádka Apolla? Kolik existuje Měsíců, k nimž doletělo i Apollo 13? Kolik existuje Měsíců, k němuž vzlétlo Apollo 13 a nikdy se nevrátilo na Zemi? Kolik existuje Měsíců, na němž přistáli nejdříve Rusové? Kolik existuje Měsíců, na nichž člověk ještě nepřistál?

Lépe si takové otázky neklást.

John by nejraději věděl, komu se vůbec nelíbilo, že se měl setkat právě s plukovníkem Edwardsem, a to natolik, že neváhal poslat za ním portálem bojové vozidlo. Ljubě Bytewské tenhle incident nehlásil, byl si jist, že ta už o něm ví.

„Tak konečně kápněte božskou a řekněte mi, k čemu mě potřebujete.“

Plukovník Edwards se pohodlně natáhl do křesla a sklopil jeho opěradlo.

„Doporučuji vám, udělejte to jako já. Poletíme ještě osmačtyřicet hodin, neškodí se trochu prospat.“

John ale vyskočil z křesla, což neměl dělat, protože gravitace teď, při sníženém tahu motorů, byla minimální.

„A přistaňte zpátky v křesle, nemám rád, když mi někdo poletuje nad hlavou.“

John se chytil opěradla a pomalu se stáhl dolů. S uspokojením konstatoval, že beztížný stav snáší velice dobře. Nezapomněl nic ze své dávné obratnosti.

Pásy zacvakly.

„Všechno se dovíte včas. A buďte si jist, kdybychom věděli, že ten úkol může splnit někdo z našich lidí, netahali bychom vás tam.“

„Ovšem, nemám přece vaše bezpečnostní prověrky,“ ušklíbl se Kovář.

„O ně tolik nejde. Ostatně, uvidíte sám.“ Plukovník uzavřel oči.

Zbytek letu dělal plukovník Edwards Kovářovi tichého společníka. Byl velmi sdílný, pokud John zavedl hovor na ženy, film nebo americký fotbal. Proměnil se v kus kamene, pokud John zabrousil do politiky, historie letů Apollo nebo současného tajného pobytu Američanů na Měsíci. John z něj nedostal jediné slovo ohledně letounu, na jehož palubě se nacházeli, ani o tom, kdy se Američané na Měsíci natrvalo usadili. A ani nevěděl, jak to dokázali utajit před světem. Anebo to možná utajit nedokázali, ale vše se stalo za tiché spoluúčasti Rusů, Číňanů i Pákistánců… Proč asi?

Letadlo na Měsíci nepřistálo, bylo zachyceno vlečným paprskem na oběžné dráze a staženo k povrchu. Johnovi to mimoděk prozradil Edwards, který se telefonicky domlouval s posádkou. Tiše, naprosto bezhlučně vklouzl člun do podzemního hangáru a výstupní otvor se hermeticky přisál k teleskopické chodbě. Z Měsíce John nespatřil ani kráter, ba ani jeden kámen. Kdyby nevnímal šestkrát nižší gravitaci, mohl by si myslet, že ho plukovník podvedl a že je pořád ještě na Zemi, ve výcvikovém středisku, kde na něm bude CIA zkoušet nějaké experimenty. Ale ani Američané nemají na tak drahé experimenty.

Plukovník, rovněž převlečený do šedé kombinézy s americkou vlajkou na levém rukávu, s odznakem stanice Taurus 1 s býčí hlavou na hrudi a všitou jmenovkou. Pošli kolem několika dveří, John automaticky pročítal nápisy A32, A33, A34, které mu logicky nic neřekly, a pak zaznamenal na stěně nevelký obraz.

Díval se na něj celé čtyři vteřiny, víc času mu plukovník nedal a John nechtěl vzbudit podezření, ale v té chviličce plně zapojil do akce svou paměť a věděl, že se na ni může spolehnout. Na stěně totiž visel plánek celé základny, a pokud ne základny, tak aspoň tohoto podlaží.

Udělali tady Američané chybu, nebo to byl úmysl? Kdyby ho chtěli seznámit s plánkem základny, stačilo přece, kdyby o to John požádal, a hned by jej měl k dispozici. Ne, oni o to příliš nestáli, ale plánek na zdi nebyl pro něj. I mnozí domácí tady asi měli v tomto beztvarém anonymním prostoru potíže s orientací. Možnosti Johnovy paměti zatím Američané neznali, ale John už asi tušil, kam ho vedou. Na opačné straně kruhu, ve vzdálenosti zhruba osmdesáti metrů, byla kabina označená jako velitelská. Jistě, John se má nejdříve setkat s velitelem, a tím plukovník Edwards nepochybně není.

John se mýlil. Nesetkal se s velitelem, ale s velitelkou. Pokud by mu někdo sliboval práci v mladém kolektivu, představoval by si ji asi takhle. Dámě, která se na něj tvářila neutrálně zpoza nevelkého psacího stolu, nebylo víc než čtyřicet. Na pozadí podrobné mapy okolí stanice působily její načesané vlasy jako aureola nějakého svatého. Ani neutrální šedá uniforma jí nedokázala ubrat nic ze ženskosti, přestože líčení používala minimálně.

Když spatřila Johna, nasadila profesionální úsměv, zhruba stejný, s jakým se ptají hosta na jeho přání prodavačky u McDonaldů. Tím Johna nedokázala zmást, nebyl si ale vůbec jist tím, zda tady vetřelce z Evropy vidí ráda, nebo je pro ni jen obtížným hmyzem.

„John Francis Kovář, zaměstnanec agentury E. F. Podplukovník Jane Kerrigan, velitelka stanice Taurus 1.“

Představení bylo u konce, potřesení rukou krátké a nezávazné. Židle, kterou Johnovi nabídli, nepatřila k nejpohodlnějším, ale dobře si všiml, že velitelka  Jane nesedí na ničem lepším.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy JFK 021 Budiž vám měsíc lehký.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.