Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dr. Roger Baker

JAK PŘEKONAT PANICKÉ ATAKY

Příručka s okamžitým účinkem proti strachu

Přeložila Tereza Frantová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5030. publikaci

Odpovědná redaktorka Viktorie Lupačová
Sazba Filip Říha
Návrh a grafická úprava obálky Michal Němec
Počet stran 128
První vydání, Praha 2013

Text copyright © 1995, 2003, 2011 Dr Roger Baker
Original edition published in English under the title
Understanding Panic Attacks
by Lion Hudson plc, Oxford, England

Copyright © Lion Hudson plc 2011

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.
Cover photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-247-4235-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann

ISBN 978-80-247-8053-5 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8058-0 (ve formátu EPUB)

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval všem pacientům, kteří mi dovolili hovořit v této knize o jejich zkušenostech. Jsem zavázán své manželce Ann, která tento rukopis hrdinně přepsala do počítače ze stránek popsaných mým nečitelným písmem a poskytla mi neocenitelnou zpětnou vazbu k vyváženosti a celkovému vyznění této knihy. Druhé vydání této knihy si přečetl tým výzkumných psychologů, Lisa Galeová, Dan Marshall a Eimear Corriganová, kteří posléze zkoumali nejnovější vývoj v oblasti léčení panické poruchy a poskytli mi cenné rady a doporučení k tomuto třetímu vydání. Nakonec bych chtěl zmínit klinického psychologa Malcolma McFaydena, s nímž jsem pracoval v Královské nemocnici Cornhill v Aberdeenu, a který jako první nastínil hlavní myšlenky kognitivní terapie, se kterou tato kniha pracuje.

1. PANIKA: PROBLÉM, KTERÝ ZMĚNÍ VÁŠ ŽIVOT

„S radostí bych prodala duši ďáblu za jediný den, kdy budu úplně zdravá. Neváhala bych dát všechno, co mám, komukoli, kdo by mi zaručil jen čtyřiadvacet hodin normálního zdraví.“

„Trpím tím už téměř devětadvacet let, od té doby, co jsem sloužil u Královského námořnictva. Nemusím vám asi popisovat, jaké peklo celou tu dobu prožívám.“

„Někdy vidím člověka o berlích, který bude nadosmrti postižený, a závidím mu.“

O čem tito lidé mluví? Proč jsou tak zoufalí? Co může být tak strašného, že závidí člověku o berlích? Odpověď je tato: panická úzkostná porucha.

Všichni známe úzkost – před zkouškou, když máme mluvit na veřejnosti, když se blíží finále ve sportovní soutěži nebo před návštěvou zubaře. Pokud však úzkost prostoupí lidským životem opravdu silně a není k tomu žádný zjevný důvod, je to něco jiného. Běžný život, práce i vztahy jsou těmito nepříjemnými a neovladatelnými pocity stále více narušovány.

JAKO ŽIVOT V PEKLE

Někdy se opravdu může zdát, že člověk postižený takovou poruchou prožívá peklo, když se všemožně snaží svých pocitů zbavit. Lidé s panickou poruchou často říkají, že ostatní nemohou pochopit, čím si procházejí, „tak jako si slepý člověk nemůže představit barvy“. Nejvíce frustrující na tom je, že předtím vedli normální život. Jednoho dne ale přišla panika a všechno se změnilo. Nyní žijí ve strachu z nezvladatelné úzkosti a netuší, jestli se někdy vrátí do normálu.

Paní A. šla v obchodě zaplatit na pokladnu, když jí najednou začalo bušit srdce a měla sucho v puse. Ruce se jí třásly tak, že nemohla vytáhnout peníze z peněženky. Utekla domů. Od té doby ji úzkost přepadala, kdykoli vyšla z domu sama. Musel ji doprovázet někdo z rodiny. I nyní, o několik let později, se bojí vycházet ven a dělá všechno možné pro to, aby nikdy nebyla doma sama.

Slečna M. měla moc ráda svou práci delegátky cestovní kanceláře. Jednou ale prožila záchvat paniky při rušné cestě vlakem v Itálii a přestala pracovat. Po dlouhé pauze je nyní schopná dělat jen nenáročnou práci, která nezahrnuje cestování.

Při jednáních ve své práci v ropném průmyslu se pan P. začal třást a bylo mu zle od žaludku. Byl si jistý, že se pozvrací, nebo si jeho kolegové všimnou, že se třese, takže si začal hledat výmluvy, aby mohl z jednání odejít a bál se, že to ohrozí jeho místo.

Paní C. si přála mít děti, ale kvůli záchvatům paniky to odkládala tak dlouho, až bylo pozdě. „Říkala jsem si, jak bych asi zvládla dítě? … Tak často musím zůstávat doma…“

Takové jsou příběhy lidí, kteří trpí záchvaty paniky. Každý člověk tento stav popisuje trochu jinak. Pro někoho je na tom nejhorší bušení srdce, někdo má pocity na omdlení nebo jako z jiného světa, jiní mají pocit, že nemohou dýchat a udusí se. Všichni ale sdílí jednu věc – panická úzkost jim zničila život. Jeden záchvat v osudný den jim převrátil život naruby a odklonil jej do směru, kterým se sami nikdy nechtěli ubírat. Donutil je směřovat veškerou pozornost dovnitř, ne ven. Zkomplikoval jejich vztahy a je nadále zdrojem strachu.

CO JE TO PANICKÝ ZÁCHVAT?

Lidé trpí záchvaty paniky po dlouhá staletí. Ve Francii šestnáctého století se jim říkalo terreur panique. Jeden anglický spisovatel je v roce 1603 popsal jako „náhlý šílený děs bez žádné jisté příčiny, kterému říkají panická hrůza“. Jedním z prvních lidí, kteří přesně popsali záchvaty paniky byl Sigmund Freud v roce 1884. Ten je namísto záchvatů paniky nazval „záchvaty úzkosti“. Během následujícího století se jim lékaři a psychologové příliš nevěnovali. Až v roce 1980 zahrnula Americká psychiatrická asociace heslo „záchvaty paniky“ do Diagnostického a statistického manuálu mentálních poruch, což je pro psychiatry něco jako bible používaná při diagnóze emočních potíží. Definice v této příručce se stala obecně přijímaným standardem pro popis panického záchvatu. Revidované vydání z roku 2000^1 uvádí, že při záchvatu paniky se nejčastěji objevují následující pocity:

• bušení srdce, zrychlený tep

• pocení

• chvění nebo třes

• dušnost

• pocit zalykání se

• bolest nebo tlak na hrudníku

• nevolnost nebo pocit plovoucího žaludku

• neklid, pocity na omdlení

• pocit, že je člověk mimo realitu nebo odosobněný (nemá kontakt sám se sebou)

• strach ze ztráty kontroly nebo z šílenství

• strach ze smrti

• znecitlivění nebo mrazení v některých částech těla

• návaly horka nebo chladu

Aby bylo možné hovořit o záchvatu paniky, musí náhle a nečekaně nastat nejméně čtyři (kterékoli) pocity z tohoto seznamu a měly by dosáhnout vrcholu během asi deseti minut. Záchvat by neměla vyvolat žádná zjevná život ohrožující situace.

Mnoho lidí zažívá více než čtyři z těchto pocitů najednou. Každý týden to navíc může být trochu jiné. Co vadí jednomu člověku, nemusí jiného vůbec zatěžovat. V případě, že se náhle vyskytne pouze jeden nebo dva ze jmenovaných příznaků, používá se termín „mírný panický záchvat“. Píšu sice pouze jeden nebo dva, ale nechci tím vyvolat mylný dojem. U těchto lidí mohou nečekané příznaky vyvolat smutek a obavy a mohou být do té míry časté, že jim to znepříjemní život.

MOHU BÝT NORMÁLNÍ, I KDYŽ MÁM PANICKÉ ZÁCHVATY?

Diagnostický a statistický manuál mentálních poruch sice přitáhl pozornost k panickým záchvatům, ale v jiném smyslu i uškodil. Kvůli němu vznikl termín „panická porucha“, který se týká lidí, již mají časté záchvaty paniky nebo žijí v neustálém strachu z paniky. Přestože je kvůli pojišťovnám užitečné mít pro svůj problém lékařský termín, bohužel tím vzniká i dojem, že dotyčný člověk má nějakou zdravotní poruchu nebo nemoc, což o panice neplatí.

Záchvaty paniky lze vysvětlit na základě normálních psychologických procesů, které se odehrávají v mysli normálního člověka. Je možné je pochopit, když se podíváme na nezdravý způsob, jakým lidé zvládají životní stres, na jejich neznalost a nepochopení toho, co se děje v jejich těle, a jejich strach z toho, co by se jim mohlo stát. Strach, neznalost a nepochopení jsou pro člověka naprosto běžné a nijak nesouvisí s žádným onemocněním.

JE MOŽNÉ PŘEKONAT STRACH A PANIKU?

Mnoho postižených hledalo pomoc u různých zdrojů. Někdo chodí k lékaři a pomáhají mu léky na předpis. Někdo se nechá doporučit na kardiologii nebo neurologii, protože si myslí, že má nějakou fyzickou poruchu, a potom je zmatený, když lékaři na nic nepřijdou. Jiní hledají radu u přátel, platí si poradce nebo se obrátí na kněze. Někteří nacházejí dočasnou úlevu v alkoholu a někteří se snaží jen přežít – nějak to vydrží, ale nežijí naplno. Mnoha dalším lidem nepomáhá vůbec nic, jejich život je jako zlý sen.

Je vůbec možné to změnit? Mohou nepříjemné pocity někdy odeznít? Může být život zase normální? Odpověď je ano, změna je možná. Nestane se přes noc, ale je dosažitelná. Tato kniha je zde, aby pomáhala lidem projít labyrintem úzkostné poruchy a stanout na druhé straně, kde budou osvobození od svého údělu. Určitě to není jednoduché ani rychlé, ale je to možné.

PRO KOHO JE TATO KNIHA URČENA?

Napsal jsem ji pro tři skupiny lidí.

• Je to příručka pro osoby stižené panickými záchvaty; to je její hlavní účel.2

• Příbuzným, partnerům a přátelům těch, kdo trpí panickou úzkostnou poruchou, chce tato kniha pomoci pochopit, s jakým problémem se jejich blízcí potýkají a jak jim lze pomoci. Rodina a přátelé totiž obvykle také trpí, protože je to matoucí situace a oni nevědí, jak se mají k dotyčnému člověku chovat. Měli by být neochvějní, soucitní, nebo jací vlastně? Je to nemoc, je to slabost, je postižený jenom přecitlivělý?

• Psychoterapeutům může tato kniha pomoci při terapii. Po dobu asi čtyř let před prvním vydáním této knihy jsem svým klientům dával přečíst na doma kapitoly 4 a 8. Může to posloužit jako opora pro to, co terapeut říkal při setkání s klientem. Klienti často říkají, že jim texty k danému tématu pomáhají zpracovat informace, které právě získali, a celkově to posiluje terapii.

Terapeuti mají řadu různých přístupů k problémům. Ačkoli je primární zaměření této knihy kognitivně behavioristické, snažil jsem se brát v potaz i jiné pohledy – každý psycholog zjistí, že jeho přístupu nejlépe poslouží jiná část této knihy. V takovém případě stačí jen nasměrovat svého klienta na kapitolu, která mu bude připadat relevantní.

MŮŽE SI ČLOVĚK POMOCI SÁM?

Jeden z nejhorších problémů při panické úzkostné poruše je, když člověk nechápe, co se děje. Nazval jsem původně tuto knihu Jak pochopit panickou poruchu a překonat strach, protože jsem přesvědčen, že právě pochopení je jedním z klíčů k uzdravení.

Pochopení

Ve své praxi jsem se setkal s klienty, kteří se záchvatů zbavili již po prvním sezení, kdy jsem jim vysvětlil, co se s nimi děje. Vědět, co přesně zažívají, je uklidňuje a dává jim naději ve chvílích neklidu. Část I. obsahuje základní informace o panické úzkostné poruše. Část II. popisuje, co se přesně děje při panických atakách, a také uvádí na pravou míru časté mylné domněnky o této poruše.

Další důležitá součást pochopení je už osobní – proč se tohle děje právě mně? V Části III. se věnujeme příčinám panických záchvatů; zkoumáme je ze dvou úhlů pohledu. Za prvé se zabýváme stresem v životě pacienta a za druhé vysvětlujeme, jak mohl nabýt tak masivních proporcí. Ve třetí části vysvětlujeme „zpracování emocí“, tedy způsob jak tělo neutralizuje nebo vstřebává emoční bolest, čímž se z toho vlastně stává přirozené hojení.

Čtvrtá část této knihy nastiňuje program praktického terapeutického nácviku zvládání strachu z paniky. Je to program psychoterapie, který ve 2. polovině 70. let minulého století sestavil psycholog Malcolm McFayden, který jej úspěšně^3 používal se stovkami pacientů na Oddělení klinické psychologie ve skotském Aberdeenu. Technický název tohoto přístupu je „kognitivní anulace“ a opírá se o průkopnickou práci Isaaca Markse, který na Psychiatrickém ústavu Kings College v Londýně^4 rozvíjel behavioristickou expoziční terapii ve spojení s kognitivními teoriemi George Kellyho.5 Tento přístup je velice blízký kognitivní terapii paniky^6 Aarona Becka a Davida Clarka, a také terapii ovládnutí paniky^7 Davida Barlowa. Různé podoby kognitivní terapie jsou již delší dobu předmětem podrobného výzkumu a při pečlivých klinických testech se ukázalo, že jsou pro panickou úzkostnou poruchu efektivní. Po celém světě je používají kliničtí psychologové a kognitivní terapeuti. Mnoho lidí trpících poruchou také potvrdilo, že když znají správný postup, dokážou dělat velké pokroky.

Přátelé vám pomohou

Pokud se chystáte použít Část IV. této knihy (Praktická terapeutická cvičení), doporučuji, abyste si přibrali přítele nebo partnera, který vám pomůže. Měl by si před tím přečíst předchozí části této knihy. Pomůže mu to pochopit, v čem spočívá problém i řešení, takže vás pak bude schopen podpořit a pomůže vám, pokud budete mít chuť se vzdát, nebo budete netrpěliví, protože děláte příliš pomalé pokroky (stává se to skoro vždy).

Profesionální pomoc

Někteří lidé postižení panickou poruchou sice mají oporu v přátelích, ale přesto potřebují někoho s profesionálnějším přístupem. Měli by se proto spojit s klinickým psychologem, kognitivně behaviorálním terapeutem nebo si najít skupinovou terapii, která jim pomůže.

Léky

Terapeutický program, o kterém hovořím v této knize, nezahrnuje použití medikace, avšak lidé trpící panickou úzkostnou poruchou kvůli tomu nemusí přestat užívat svoje předepsané léky. Pokud si to ale přejí, mohou s pomocí této knihy zvládnout svou poruchu i bez léků. Někteří lidé jsou proti lékům, protože mají raději vše pod vlastní kontrolou, i když to zahrnuje utrpení. Jiní lidé jsou rádi, že mají něco, co jejich problémy zmírňuje.

Toto rozhodnutí je věc každého. Nikdo by se neměl cítit provinile, protože bere léky; na druhou stranu je třeba si uvědomit, že to není jediný způsob, jak se uzdravit. Je to otázka osobních preferencí.

V poslední, páté části, nazvané Panická porucha je normální, vysvětlujeme do podrobnějších detailů, že panika se řídí racionálními a rozumovými psychologickými pravidly. Je to produkt normální mysli, nikoli mysli narušené.

ODKUD PŘIŠLY MYŠLENKY POPSANÉ V TÉTO KNIZE?

Informace a myšlenky v této knize pocházejí z osmi různých zdrojů:

• Osobní zkušenost s léčením panické úzkostné poruchy po dvaatřicet let v rámci britského zdravotnického systému i v soukromé praxi.

• Četba studií o panice a komunikace s předními experty jako jsou Isaac Marks a David Barlow při psaní knihy nazvané Panická úzkostná porucha – teorie, výzkum a terapie, vydané v roce 1989.8

• Autobiografie a studie o agorafobii a panice.9

• Výzkumné rozhovory s dvaceti pacienty trpícími panickou poruchou, které jsme použili ve studii z roku 1990. Z těchto rozhovorů jsme pořídili zvukový záznam a přepis. Většina citací v této knize pochází právě odsud.

• Práce na teoretickém rozvoji kognitivní terapie a výzkumu paniky na Psychologickém ústavu v Aberdeenu v letech 1977 až 1993.10

• Informace získané při výzkumu na 130 pacientech trpících panickou úzkostnou poruchou, 177 psychicky nemocných pacientech a 521 zdravých lidech. Informace získané ze dvou posledně jmenovaných skupin jsme porovnávali s daty získanými od lidí s panickou poruchou.11

• Evaluační studie provedená se všemi pacienty, kteří prošli terapií na Psychologickém ústavu v Aberdeenu v letech 1991 až 1993, včetně všech pacientů s panickou poruchou.

• Výzkum, který zjišťoval, jak může způsob zpracování emocí ovlivnit proces uzdravení a snížit úzkost.12

NEJLEPŠÍ DŮKAZ JE ZKUŠENOST

Julio Sánchez-Meca s kolegy na Ústavu psychologie ve španělské Murcii prostudoval v celém rozsahu dokumentaci ke všem vědeckým výzkumům kognitivní terapie panické poruchy.13 Zabýval se celkem 65 studiemi z celého světa, které hodnotily terapii zhruba 2 500 pacientů. Cílem této snahy bylo zjistit a vyhodnotit, která varianta kognitivní terapie byla nejúčinnější. Tento postup lze přirovnat k porovnávání různých hybridních odrůd jedné rostliny. Přestože byla většina zkoumaných variací účinná, nejefektivnější byla právě expoziční terapie, což je základní kámen přístupu popsaného v této knize. Zmiňovaný průzkum ukázal, že expoziční terapie je stejně úspěšná u žen i mužů jakéhokoli věku, nehledě na to, zda mají předepsanou medikaci.

Přestože výsledky průzkumu Sáncheze-Mecy i směrnice o panice britského úřadu NICE (National Institute of Clinical Excellence^14) z roku 2004 představují dostatečně silný argument pro využití kognitivní expoziční terapie, provedl Psychologický ústav v Aberdeenu svou vlastní naturalistickou studii o kognitivní anulaci.

Do studie jsme zahrnuli všechny pacienty lékařů a terapeutů na Oddělení klinické psychologie v letech 1991 až 1993. Pacienti vyplňovali dotazníky, ve kterých hodnotili svůj stav před začátkem terapie, tři měsíce po jejím začátku a po dalších třech měsících, tedy ke konci své terapie. Další pacienti, kteří terapií zatím neprošli, vyplňovali stejný dotazník vždy po šesti měsících. Jejich odpovědi jsme použili pro srovnání s již léčenými pacienty.

Obrázek 1 ukazuje, jak se měnil stav pacientů s panickou poruchou v průběhu léčby. Graf znázorňuje, jak časté a silné byly podle pacientů jejich příznaky před terapií, uprostřed terapie a po jejím skončení. Problémy jsme rozdělili do čtyř oblastí. Nulovou úroveň jsme odvodili od údajů získaných z velkého vzorku členů širší veřejnosti. Díky tomu víme, nakolik se lidé s panickou poruchou mohou přiblížit „normálním lidem“ díky terapii. Jak je vidět, stav našich pacientů se po terapii zlepšil ve všech skupinách symptomů. U pacientů čekajících na léčbu jsme nezaznamenali žádné změny. Rozdíl mezi oběma skupinami byl statisticky významný. To indikuje, že použití kognitivní anulace pomohlo u těchto pacientů snížit úzkost, strach, deprese i rušivé myšlenky. U rušivých myšlenek je v polovině terapie vidět určitý nárůst, který předchází snížení v období po terapii. Je to pravděpodobně proto, že program této terapie zahrnuje vystavení strachu, což dočasně zvyšuje výskyt nepříjemných myšlenek, než se dostaví zlepšení. Ke konci terapie byly úrovně u našich pacientů velice blízko úrovním vzorku zdravých lidí.15

To ukazuje, že byl tento přístup efektivní v rukou klinických psychologů. Cílem této knihy je zpřístupnit jej i čtenářům samotným a poskytnout další zdroje terapeutům, kteří se zabývají léčbou pacientů s panickou poruchou.

Obrázek 1: Pacienti s panickou poruchou

ČÁST I.
PANIKA OD A DO Z

2. PANIKA – KDY A KDE

První záchvaty paniky a úzkosti přicházejí jako blesk z čistého nebe – náhle, bez jakékoli zjevné příčiny. Člověk může žít normální život, stejně jako všichni ostatní, se všemi obvyklými problémy a stresem a náhle přijde záchvat paniky. V tu chvíli začíná dlouhé období zoufalství a změn. U většiny lidí se první záchvat objevuje mezi patnácti a třiceti lety věku, ale obecně vzato se to může stát kdykoli.

Odhaduje se, že panický záchvat někdy prožije jeden člověk z deseti,1 ale pouze 1 až 3,5 % populace mívá natolik závažné problémy s panikou, že to narušuje jejich život. Ptal jsem se svých klientů, jak svoje záchvaty nazývají oni sami. Často o nich mluví jako o panice, aniž by o ní slyšeli od někoho jiného. Někteří lidé to považují za nervový kolaps – „Zkolaboval jsem,“ říkají – a mají pocit, že nemohou pokračovat v práci ani ve svém aktivním životě. Často jsou nuceni vzdát se slibné kariéry.

BLESK Z ČISTÉHO NEBE

Na prvním záchvatu je znepokojivé, že přichází bez varování a člověk nevidí žádný dobrý důvod, proč by se mělo dít něco tak dramatického. Jak ale časem ukážu, příčina vždy existuje. Co může člověka opravdu zmást je, že první záchvat přijde, když to nejméně čeká – uprostřed klidného víkendu nebo na dovolené. Bylo by pochopitelnější, kdyby přišel v nějaké stresující situaci doma nebo v práci, ne však, když není žádná zjevná souvislost se stresem.

Po prvním záchvatu paniky mohou v následujících dnech a týdnech přijít další, takže se stanou běžnou součástí života. Existuje sedm všeobecně platných zákonitostí.

1. MÍSTO

Někteří lidé časem zjišťují, že je panika přepadá na určitých místech, jako jsou přelidněné obchody, autobusy, fronty, kostely nebo centrum města. Pro tento typ paniky se v minulosti používal název agorafobie, z řeckého „strach (fobos) z tržiště (agora)“. Za „bezpečí“ se v těchto případech považuje jiné místo, obvykle domov, kde se dotyčnému člověku uleví. Tito lidé se často vyhýbají davům a obchodům, někdy až do té míry, že vůbec nevycházejí ven. Zde jsou dva příklady:

„Byla neděle. Šla jsem si zahrát bingo a nemohla jsem se na něj soustředit. Třásly se mi ruce. Chtěla jsem označit číslo na své kartě, ale nešlo mi to. Říkala jsem si: ‚Nebuď hloupá.‘ Na to číslo jsem vůbec neviděla a třásly se mi ruce a vůbec, a moje tělo… kručelo mi v břiše… a cukalo mi v krku, tak jsem si řekla, že na bingo už nikdy nepůjdu, protože jsem věděla, že se na mě někteří lidé dívají.“

Ann P.

„Moje záchvaty začaly, když jsem byla v davu – hlavně o víkendu ve studentském klubu. Nejsilnější pocit byl, že nemůžu dýchat, ale taky mi bušilo srdce. Když se mi to stalo, většinou jsem dokázala odejít, někam si sednout a uklidnit se… Časem jsem začala mít záchvaty i na přednáškách… Měla jsem i pár záchvatů venku; většinou v horkých, nacpaných a nepřehledně velkých obchodech, nebo když jsem někde postávala a na někoho čekala.“

Jane S.–T.

2. SITUACE

Některé lidi zaplaví panika kvůli situaci, ve které se právě nacházejí. Někdo zažívá paniku, když je „uvězněn“ v místnosti, ze které nevidí východ. Bezpečí v tu chvíli znamená zjistit, jak se dostat ven, kdyby přišla panika. Jiní lidé cítí paniku, když jsou uzavřeni na nějaký časový úsek, např. u zubaře nebo u lékaře. Bezpečí pro ně znamená vůbec se do takové situace nedostat, takže se tomu vyhýbají a snaží se nemít závazky. Někdo panikaří, když musí dělat sám něco stresujícího. Bezpečí pro něj znamená dělat všechno s partnerem, blízkým přítelem nebo nějakým příbuzným. Zde je několik příkladů:

Uvěznění v místnosti

„Jako reportérka pro noviny jsem měla potíže s tiskovými konferencemi v přeplněných místnostech, kde nebyla jednoduchá úniková cesta. Především když jsem musela z místnosti odejít čtyřikrát nebo pětkrát, abych vyřešila akutní paniku.“

Ruth Hurst Voseová, úryvek z její knihy Agorafobie^2

Uvěznění na určitou dobu

„12. března jsem měl zkoušku a začaly se mi třást ruce. Zalil mě studený pot a bylo mi fyzicky špatně. Měl jsem pocit, že nad sebou ztratím kontrolu, a bál jsem se, že začnu křičet. Cítil jsem paniku… měl jsem chuť utéct.“

Ron H.

Samota

„Když doma nikdo není, nebo na mě manžel nemluví, nebo něco takového, moje tělo začne propadat panice a já si říkám: ‚Tak já zmizím…‘ Mám chuť zmizet… utéct. Mám prostě chuť utéct.“

Penny G.

3. POCITY

U mnoha lidí vyvolá panický záchvat nějaký fyzický pocit. Může to být horko, pocení, zrychlený tep nebo točení hlavy. Takové pocity často vyvolá něco zcela normálního, ale postižený si to v tu chvíli neuvědomuje. Může se potit, protože se oteplilo, může se mu zrychlit tep, protože chodí, nebo se mu točí hlava z hladu. Některé lidi znepokojuje například přechod ze tmy do světla, zvýšení atmosférického tlaku, neonová světla, některé povrchy na podlaze, nebo pocit plnosti po jídle.

Panický záchvat často způsobí chřipka, protože její průvodní příznaky – lehká hlava, pocení a teplota – se podobají panickému záchvatu. Postižení lidé často nepoznají, že je to jenom chřipka nebo nachlazení. Pro některé z nich stačí k panickému záchvatu jakákoli změna ve fyzickém pocitu. Jeden z mých klientů přestal kouřit, nepil alkohol a odmítal jakékoli léky na svou těžkou poruchu. Říkal:

„Léky mě děsí. Nenávidím, když mi něco uměle vyvolává nějaký pocit. Dostanu záchvat, jakmile mám pocit, který nepřichází přirozeně. Když jde o alkohol, měl bych záchvat, i kdyby to byly pozitivní pocity. Přestal jsem kouřit kvůli zdraví, ale především z jiného důvodu – ze strachu.“

John S.

Bezpečí pro tyto lidi znamená vyhýbat se znepokojivým pocitům. Může to znamenat, že se snaží být neustále v klidu, vyhýbat se pocení tak, že mají stále otevřená okna (často tím rozčilují zbytek rodiny), udržovat stálý tep tím, že chodí pomalu, a vyhýbat se „nafouklosti“ tím, že nikdy nejí příliš velké porce. Obecně si tito lidé dávají velký pozor, aby nevyvolali určité pocity. Někdy také berou léky, které potlačují nežádoucí pocity – například beta-blokátory, které zpomalují srdeční tep. Když se jim nedaří se pocitů zbavit, obvykle mají v záloze nějaký způsob, jak pocit zastavit. Například si lehnou, jdou na vzduch, nebo si dají jedlou sodu.

4. OČEKÁVÁNÍ

Někteří lidé postižení panickou poruchou mívají záchvaty, když před sebou mají něco náročného, v období očekávání. Pro někoho je nesnesitelné období před plánovanou dovolenou, kdy úzkost narůstá s blížícím se datem odjezdu. Pocit očekávání je většinou horší než samotná událost, ale ve chvíli, kdy k ní dojde, jsou často tak vyčerpaní, že na ni nemají sílu. Bezpečí v těchto případech znamená nikdy se na nic nedomlouvat předem, ale řídit se silou okamžiku. Když mají tito lidé pocit, že přichází záchvat, jsou schopni zrušit i velice drahou dovolenou a stydí se, že musí lhát a vymlouvat se.

„Nepříjemné příznaky strachu, o kterých jsem si myslela, že jsou známky nějaké choroby, většinou přicházely, když jsem vyšla ven. Byla jsem jako Pavlovův pes, který čekal, až se strach objeví. Někdy moje příznaky začaly už ve chvíli, kdy jsem věděla, že musím jít ven.“

Pauline McKinnonová, z knihy Překonej strach klidem^3

„Šly jsme do indické restaurace na dámskou jízdu. Chystala jsem se vyrazit a v tu chvíli to začalo. Pocit nátlaku.“

Pauline L.

5. AKCE A NEČINNOST

Pátý častý rys paniky souvisí s tím, co dotyčný člověk právě dělá nebo nedělá. Někoho může panika dostihnout, když se dívá na televizi, relaxuje, slyší něčí hádku, běží po schodech nebo souloží. Takoví lidé se cítí v bezpečí, když udělají něco, co jim pomůže – lehnou si, běhají na místě, sednou si, protáhnou se nebo zhluboka dýchají. Také se stává, že se musí vyhýbat některým činnostem – nerelaxují, nedívají se na některé pořady, nečtou o některých věcech v novinách, nemluví o některých tématech, jako například duševní choroby nebo srdeční příhody.

Televize

„Dívala jsem se na televizi. Cítila jsem, že to přichází. Musela jsem vstát a začít žehlit. Zhoršovalo se to – bolest, která projede celým tělem… to se může stát, když má člověk infarkt.

Můj manžel musel varovat mé přátele, aby o tom nemluvili. Bojím se vzít do ruky noviny… Někdy jsem úplně v klidu, dívám se na film v televizi… a najednou to přijde.“

Zena N.

„Když večer hodně piju, druhý den mám mnoho menších záchvatů. Jednou, když jsem končil v práci na ropné plošině, jsem se jen tak díval na film a najednou to přišlo.“

James R.

Zátěž a neklid

Robert Freedman, ředitel Laboratoře behaviorální medicíny v Detroitu,4 provedl studii, ve které postižení hodnotili míru paniky a úzkosti a při tom jim byl po 24 hodin měřen tep a teplota. Ve své studii uvádí:

Pacientka J. M. byla doma a odpočívala, dívala se na televizi a dělala menší domácí práce. Míru úzkosti odhadovala na 20 bodů ze 100. Krátce po 20. hodině přišla její dcera ze školy a řekla jí, že jí její spolužačka vyhrožovala zabitím. J. M. to velice znepokojilo a ve 20.15 oznámila, že má panický záchvat o síle 80 bodů ze 100.

Hádky

W. T. se právě pohádal po telefonu se svou partnerkou. To se stalo krátce po začátku našeho monitoringu. V 10.15 stiskl tlačítko, kterým pacienti oznamovali panický záchvat. Svou úzkost v tu chvíli hodnotil na 60 bodů ze 100 a uvedl, že to bylo způsobeno tím, že přemýšlel o rozhovoru s partnerkou.

6. MYŠLENKY NA PANIKU

Některým lidem stačí jen pomyslet na paniku, slyšet o ní, nebo si o ní někde přečíst, a dostanou záchvat. Ačkoli je dost složité se vyhnout konkrétním myšlenkám, lidé se snaží se nějak rozptýlit, zaměstnat si hlavu a nikdy si nedovolí odpočívat nebo nedělat nic.

Následující příklad pochází z terapeutického sezení se ženou, která měla panické záchvaty, protože někdo mluvil o panice a ona o ní začala přemýšlet.

Terapeut: Teď musíte přijmout fakt, že můžete cítit úplně cokoli.

Pacientka: Dobře.

Terapeut: Ty pocity ale nejsou…

Pacientka: Promiňte, já asi musím na pár minut ven.

Terapeut: Počkejte chvíli. Můžete ven, jestli chcete, ale předtím mi prosím řekněte, co se děje.

Pacientka: Najednou mám strach… znovu prožívám svůj záchvat a bojím se, že znovu začne. Nějak jsem přestala vnímat, co říkáte a začala jsem se zase soustředit na poslední dva záchvaty a ten pocit se vrátil.

Od M. D. Zaneho^5

7. SPÁNEK

Sedmý typ paniky souvisí se spánkem. Někteří lidé si všímají zrychleného tepu, náhlých pocitů, že padají nebo nadskakují, nebo mají děsivý pocit, že jsou v bezvědomí, když usínají. Další se budí orosení potem, nebo velice náhle, a buší jim srdce. Někdo se budí s tím, že nemůže dýchat a další se cítí paralyzovaní (zdá se jim, že to trvá hodně dlouho, ačkoli je to jen chvíle).

Lidé s tímto typem paniky se někdy snaží vyhýbat některým věcem spojeným se spánkem, jako je pocit postupné ochablosti při usínání. Aby se cítili v bezpečí, snaží se neusnout, počkat, až bude světlo, nebo spát vsedě. Mnoho lidí si dovolí jít spát, ale aby omezili „nebezpečí“, musí vedle sebe někoho mít, nebo mít po ruce léky nebo telefon „kdyby něco“. Prášky na spaní, alkohol a mléčné nápoje jsou častým nástrojem, který omezuje nepříjemné pocity.

„Zpočátku panika přicházela jenom v noci, když jsem usínala. Měla jsem pocit, že se mi otřásá postel a několik týdnů jsem přemýšlela, čím to asi je – mají sousedi pračku, nebo venku projíždí nákladní auta? Když jsem usoudila, že to není pravděpodobné, uvědomila jsem si, že se třesu já a uvažovala jsem, jestli k tomu existuje jasná příčina – pila jsem moc kávy, nebo jsem trávila moc času shrbená u počítače? Taková vysvětlení nebyla úplně neprůstřelná a já začala přemýšlet, jestli je se mnou něco fyzicky v nepořádku.

Někdy tou dobou, určitě ne dřív, jsem se naučila předvídat, že přijde panika. Také se to výrazně zhoršilo – pořád to začínalo pocitem, že se pode mnou otřásá postel, ale také jsem si všímala svého srdce a dechu. Pak přicházel pocit, že mi něco upadlo uvnitř hrudníku – jako když člověk přeřadí v autě – a začalo mi bušit srdce, nemohla jsem se pořádně nadechnout, točila se mi hlava a potila jsem se. Někdy mě tenhle pocit vzbudil a já byla přesvědčená, že mám něco s dýcháním, a že kdybych se nevzbudila, byla bych umřela.

Někdy jsem byla vyděšená vzhůru ve čtyři nebo v pět ráno, měla jsem dva nebo tři panické záchvaty pokaždé, když jsem se pokusila usnout. Záchvaty se lišily trváním, od deseti minut do půl hodiny, ale často trvalo další hodinu, než jsem sebrala dost odvahy k tomu, abych se znova pokusila usnout. Jsem si jistá, že kdyby nebyl spánek nutný, snažila bych se ho úplně omezit.“

Jane S.–T.

„Je to děsivý pocit, protože… myslím, že to bylo minulý týden… byla jsem v posteli a najednou jsem se probudila a necítila jsem… měla jsem pocit, že se dusím… necítila jsem tělo, měla jsem pocit, že jsem ztuhla.“

Wilma W.

Popisuji sice sedm hlavních typů paniky, ale jsou mezi nimi určité průniky a většina postižených zažívá více než jeden.

FOBIE

Fobie neboli iracionální strach je velice rozšířená. Existuje mnoho různých druhů fobie včetně strachu z hmyzu, zvířat, výšek, vody, zvracení, krve, injekcí, nemocnic, zubařů, nebo i setkání a mluvení s lidmi. U lidí s fobiemi vyvolává setkání s předmětem jejich strachu paniku naprosto spolehlivě. Je to poměrně specifický a předvídatelný problém – postižení bývají za normálních okolností poměrně klidní lidé, ale při setkání s věcí, které se bojí, je zachvátí panika.

Problém, o němž pojednává tato kniha, se týká především hůře předvídatelných záchvatů paniky, u kterých se těžko hledá zjevná příčina. Někteří psychologové popisují paniku jako „přenosnou fobii“. Není „tam venku“, jako pavouci, psi nebo mosty; hrůzu vyvolávají pocity a myšlenky uvnitř dotyčného člověka.

Průzkum mezi mladými lidmi z roku 2007 ukázal, že 49 % z nich má mírnou fobii a 9 % trpí těžkou fobií, která narušuje jejich životy.6 Lidé s těžkou fobií se obvykle neobávají samotného předmětu – například pavouků – ale také související paniky, která jim rovněž může ublížit. Tato kniha má co nabídnout i lidem s takovými fobiemi, byť se zaměřuje primárně na nevysvětlenou paniku a úzkost. Kromě toho mají někteří lidé tu smůlu, že trpí nečekanou panikou a navíc mají i závažné fobie. Život umí být nespravedlivý, že?

3. JAK PANIKA MĚNÍ ŽIVOT

Viděli jste někdy v televizi záběry z pobřežních měst po úderu hurikánu? Síla větru a vln se do nich opře naplno, vyvrátí stromy a zničí domy, rozboří silnice a všude rozmetá trosky. Když se moře i vítr uklidní, napravit škody ve městě trvá dlouhé měsíce. Hurikán může trvat jediný den, ale důsledky jsou mnohem dlouhodobější.

DEVASTACE

Panika se tomuto scénáři podobá. I když odezní hlavní záchvat paniky, postižený člověk na něj ještě dlouho po tom reaguje. Ukážeme si typický průběh po záchvatu paniky.

Krok 1: Strach

Zasažený člověk se nejprve začne bát, že dostane další záchvat a má velký strach z toho, co by se mohlo stát příště. Zmocní se ho strach, obavy a pocit, že je odsouzený k zániku. Někteří lidé dostanou strach až po dvou nebo třech záchvatech, někdo již po prvním. Dřív byl život celkem normální, někdy lepší a někdy horší, ale teď přišel strach a vysává radost ze všeho, co člověka dřív těšilo.

Krok 2: Pozornost se obrací dovnitř

Ve druhé fázi obracejí postižení lidé pozornost do sebe a přestanou si všímat, co se děje okolo nich. Nesoustředí se na to, co říkají nebo dělají ostatní, a namísto toho se zabývají vlastními pocity. Místo aby se rozhlíželi po vnějším světě, soustředí se na to, co se děje v nich.

Začnou si všímat pocitů, různých pochodů, bolestí – všech změn ve fungování těla, na které se zaměřují čím dál víc. Všímají si, když se jim zrychlí tep a kontrolují si puls. Hlídají, jestli se nepotí, nedýchají rychleji, nebo jestli jim není špatně. Kontrolují, jestli všechno v těle funguje správně – jako auto při technické prohlídce – s tím rozdílem, že tato kontrola se opakuje každých pět minut. Čekají na jakýkoli pocit, který si spojují s panikou. Bojí se jí do té míry, že si začnou všímat jakéhokoli lehkého pocitu, který při záchvatu mohou prožít.

Problém, který nastává, když se pozorujeme, je, že v těle se neustále odehrává spousta změn. Když například vyvineme nějaké úsilí – jdeme nebo běžíme – srdce nám bude přirozeně bít o něco rychleji. Pro někoho, kdo se stále kontroluje a dělá si starosti s fyzickými pocity, je to velmi výrazná změna. Lidé často začnou být citlivější, nebo se příliš zaměřují na některé konkrétní pocity.

Obvyklé důsledky sebepozorování:

• člověk se podvědomě zaměřuje na pocity, které mu nejvíce vadí

• citlivost i k velice lehkému náznaku konkrétního pocitu

• okamžité uvědomění si daného pocitu

• pozornost se okamžitě zaměří na daný pocit

Krok 3: Strach z pocitů

Postižení lidé se začnou některých pocitů bát. Pokud si například myslí, že jejich panický záchvat byl ve skutečnosti infarkt, budou se nejvíce obávat zrychleného tepu, bolesti v hrudníku a pocení. Když si pak všimnou, že prožívají některý z těchto pocitů, dostanou strach.

Jeden z mých prvních klientů s panickou poruchou měl velký strach z bolestí v hrudníku. Byl přesvědčený, že jeho další „infarkt“ přijde krátce poté, co se dostaví bolest. Řekl jsem mu, ať si další týden zaznamenává časy, kdy cítí bolest. Další týden vypadal spokojeněji. Vedl si záznamy a kreslil si malé grafy, do kterých zaznamenával sílu svých bolestí. Všiml si, že bolest přichází asi dvacet minut poté, co vypil kávu nebo snědl větší jídlo a uvědomil si, že má zažívací potíže a infarkt mu nehrozí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak překonat panické ataky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.