DOBRÉHO JE V ŘÁDU SVĚTA VÍC,

ALE TO ZLÉ ČLOVĚK CÍTÍ SILNĚJI

T. G. MASARYK

ŽIVOT JE RADOSTNÁ SPOLUÚČAST

NA ZÁZRAKU BYTÍ

V. HAVEL

© Jan Bauer

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-325-9

ISBN (epub) 978-80-7229-431-2

ISBN (mobi) 978-80-7229-432-9

Úvod

Je tomu už více než šedesát let. V mém rodném městě stávala před jednou ze školních budov socha z bílého kamene zpodobňující muže v plášti a ve vojenské čepici se štítkem. Jednoho krásného dne po ní zbyl pouze podstavec. Socha zmizela doslova přes noc a my, kluci a holky školou povinní, jsme nechápali proč. Postupně jsme si zvykli, že máme před školou prázdný podstavec, který nám pak sloužil k různým alotriím. Především si ti nejšikovnější z nás, kteří se na něj dokázali vydrápat, přiznávám, že jsem patřil mezi ně, mohli sami hrát na sochy. Mohli jsme třeba do dálky hrozit zaťatou pěstí, jak jsme to tehdy často vídali na plakátech.

To bylo mé první setkání s T. G. Masarykem. K tomu druhému došlo asi o desetiletí později, když jsem čítal Čapkovy hovory s T. G. M., které měl otec schované za první řadou knih ve své knihovně. To třetí bylo v osmašedesátém roce, kdy jsme s mými vysokoškolskými kolegy a kolegyněmi pochodovali v průvodu ulicemi a skandovali Masarykovo jméno spolu se jménem Alexandra Dubčeka. „Dubček, Masaryk!" Tato dvě jména byla symbolem nadějí na život ve svobodě a demokracii a netušili jsme, že čísi tankisté už startují své stroje.

Jméno druhého muže, o němž si budeme v této knize vyprávět, jsem poznal někdy v roce 1963 v týdeníku Literární noviny. Když asi o dva roky později dávali ochotníci v městě mého mládí jeho hru Zahradní slavnost, nestihl jsem sice premiéru, ale první reprízu jsem musel vidět stůj co stůj a z představení jsem odcházel naprosto fascinován. Takové bylo moje první setkání s Václavem Havlem.

Po roce šedesát osm stejně jako další spisovatelští rebelové Ludvík Vaculík, Ivan Klíma, Pavel Kohout, Jan Procházka či Jiří Gruša zmizel z mého obzoru, aby se pak vrátil po podpisu Charty, kterou jsem četl v takřka nečitelné cyklostylované podobě. V dalších letech jsem hltal jeho eseje na stránkách exilových časopisů Listy a Svědectví, jejichž výtisky mi tajně pod stolem předávala jedna korektorka z naší tiskárny. Pak se jednoho dne Václav Havel objevil na balkonu budovy Melantrichu a trochu chraplavým hlasem oslovil zcela zaplněné Václavské náměstí: „Přátelé, já jsem spisovatel, a ne táborový řečník…" To byla jeho první skutečně veřejně pronesená slova.

Někdy na jaře roku 1992 jsem se sešel s legendární postavou našeho odboje v době druhé světové války, poté generálním tajemníkem Československé strany národně socialistické profesorem Vladimírem Krajinou. Vrátil se domů po dlouhých desetiletích v kanadské emigraci a s rozzářenýma očima a se šťastným úsměvem na tváři sledoval návrat demokracie do své rodné vlasti, ve který už ani nedoufal. „Co říkáte prezidentu Václavu Havlovi?" položil jsem mu zvědavou otázku. „Je to výborný prezident, pravděpodobně nejlepší po Masarykovi. Zatímco Masaryk vytvořil tento stát na demokratických základech, Havel nám zase demokracii vrátil." Pan profesor se na chvíli odmlčel a se zdviženým ukazovákem pravé ruky dodal: „A možná se ukáže, že bude Havel ještě lepší prezident, než byl Masaryk."

Tato kniha, kterou právě čtete, vám chce oba tyto veliké prezidenty a dodejme i filozofy a spisovatele připomenout. Je naším štěstím, že formovali tento stát, ať už máme na mysli Československou, nebo po rozdělení jen Českou republiku. Můžeme být na ně právem hrdi, vždyť do základů naší státnosti vložili to nejcennější – svobodu, demokracii a toleranci.

Životní příběhy dvou velkých čechů

T. G. Masaryk:

Budoucí první československý prezident se narodil 7. března 1850 v Hodoníně jako nejstarší syn panského kočího a později šafáře Jozefa Maszarika, Slováka z Kopčan, a Terezie Kropáčkové z německé selské rodiny z Hustopečí. Někteří historikové nemohli přenést přes srdce, že by tak brilantní intelektuál jako profesor Masaryk byl synem pologramotného kočího ze slovenského Záhoří, a udělali z něho levobočka majitele hodonínského panství Redlicha. Potvrzením této domněnky měla být skutečnost, že právoplatný syn majitele panství, který se stal později profesorem právnické fakulty vídeňské univerzity, býval Masarykovým důvěrným přítelem a rádcem. V každém případě vyrůstal mladý Masaryk v nacionálně hodně smíšeném prostředí, oficiální otec Slovák, matka poloviční Němka, což se později projevovalo značnou národnostní vlažností, která tolik vadila zejména pražským hurá-vlastencům.

O to silnější však bylo jeho sociální a třídní cítění. Jak se sám přiznal Karlu Čapkovi, velice na něho v dětství zapůsobilo ponížené chování jeho oficiálního otce vůči vrchnosti a naučilo ho nenávidět panstvo. Pod matčiným vlivem se z něj zároveň stal horlivý katolík. V krátké životní epizodě, kdy se učil kovářem, dokonce kovářovu manželku obrátil z protestantské na katolickou víru. Procítěné katolictví ho sblížilo s čejkovickým farářem Františkem Satorou, sice hluboce věřícím, ale zároveň vzpurným knězem, který se z kazatelny přiznával ke svým nemanželským dětem. Právě Satora prostřednictvím své na tehdejší dobu bohaté knihovny otevřel mladému Masarykovi svět poznání a kultury.

T. G. Masaryk s dcerou Alicí a synem Janem

Malý Tomáš ve věcech víry velmi hloubal a na německém gymnáziu v Brně, jež mohl navštěvovat jen díky podpoře tamního policejního ředitele Antona Le Monniera, se dokonce kvůli nim dostal do konfliktu s profesorským sborem. Odmítl totiž chodit ke zpovědi, protože nenašel v Novém zákoně nic, co by ji předepisovalo. Nakonec byl málem jako konfliktní student z gymnázia vyloučen. Naštěstí jeho příznivce Le Monniera přeložili do Vídně a s jeho rodinou se tam stěhoval i mladý Masaryk. Teprve v metropoli Rakousko-Uherska mohl na akademickém gymnáziu konečně odmaturovat.

Jeho náboženský přerod však pokračoval. V mladistvém rozhořčení nad výsledkem vatikánského koncilu z roku 1870, který přijal dogma o papežské neomylnosti, se Masaryk zřekl katolictví a přihlásil se k řecké sjednocené církvi. A když se pak v Lipsku seznámil s mladou a velmi zbožnou Američankou Charlottou Garrigue, dcerou newyorského podnikatele a svojí budoucí manželkou, přešel pod jejím vlivem k protestantství.

Během studií byl Masaryk, vzešlý z chudých poměrů, neustále odkázán na bohaté příznivce. Po policejním řediteli Le Monnierovi to byl generální rada Anglo-rakouské banky Rudolf Schlesinger, jehož dva syny doučoval. Až ve Vídni se jako student filozofie na univerzitě setkal s českým vlasteneckým životem, do něhož se okamžitě s nadšením zapojil. Dokonce si ke svému křestnímu jménu připojil druhé, vlastenecky znějící jméno Vlastimil. Masarykova přemýšlivá povaha a přirozené vůdcovské schopnosti ho dokonce brzy vynesly do funkce předsedy Českého akademického spolku. Poprvé se tak musel zabývat praktickou politikou.

Patrně největší význam však mělo pro Masaryka zmíněné seznámení s nastávající manželkou. Charlotta Garrigue byla nejen zbožná, ale na rozdíl od humanisticky založeného Masaryka milovala matematiku a především byla velmi emancipovaná a pragmaticky založená. Její racionalita údajně zbavila mladého Masaryka záchvatů deprese.

Významným datem pro budoucího prezidenta se stal rok 1882, kdy se pražská Karlo-Ferdinandova univerzita rozdělila na německou a českou část a Masarykovi bylo nabídnuto místo mimořádného profesora filozofické fakulty. Pro rodinu do té doby soukromého docenta ve Vídni to představovalo vysvobození ze svízelné sociální situace. Jakkoliv byla tehdy Praha v rámci mocnářství pouhým provinčním městem, velmi rychle se stávala přirozeným kulturním centrem národně uvědomělé české společnosti. Už po roce Masaryk redigoval vědeckou revui Atheneum a právě na jejích stránkách na sebe poprvé výrazněji upozornil. Vystoupil totiž na podporu polemické statě filologa profesora Jana Gebauera zpochybňující pravost Rukopisů královédvorského a zelenohorského. Masaryk, ač v jazykovědě a historii laik, označil obě do té doby posvátné národní relikvie za padělky snaživého buditele Hanky a vysloužil si za to nevybíravé útoky převážné většiny české veřejnosti.

Se stejnou odvahou se v roce 1899 postavil proti odsouzení ševcovského tovaryše z Polné u Jihlavy Leopolda Hilsnera, který byl obviněn z údajné rituální vraždy dvacetileté Anežky Hrůzové. Profesora Masaryka zcela nepochybně inspiroval svým příkladem francouzský spisovatel Emil Zola, jenž se statečně zastal kapitána generálního štábu francouzské armády Dreyfuse neprávem odsouzeného pro špionáž.

T. G. Masaryk podnikal časté vyjížďky se synem Janem v Lánech

Hilsner byl stejně jako Dreyfus Žid, ale na rozdíl od tohoto vzdělaného a kultivovaného důstojníka byl poněkud duševně zaostalý a navíc vedle bratra zavražděné Hrůzové jediný důvodně podezřelý. Nicméně Masaryk dokázal vzdorovat vzedmuté vlně českého antisemitismu a dosáhl nového procesu. Navíc mu jeho postoj v případě polenské vraždy zjednal ve světě jistou popularitu a budoucí přízeň vlivné židovské lobby ve Spojených státech.

V té době už Masaryk vstoupil i na politické kolbiště. Se dvěma mladými intelektuály profesorem Josefem Kaizlem a doktorem Karlem Kramářem vytvořil skupiny tzv. realistů a spolu prodělali i námluvy mladočeské strany. Za ni pak byl v roce 1891 poprvé zvolen do říšské rady ve Vídni. Jenže zatímco Kramář zůstal mladočechům věrný, Masaryk, celý život pochybující o politickém stranictví, se nechtěl na tuto tehdy nejsilnější českou stranu vázat. Raději v roce 1900 založil se svými nepočetnými příznivci sdruženými kolem časopisu Čas vlastní Českou stranu lidovou, později spojenou s hnutím tzv. pokrokářů a přejmenovanou na Českou stranu pokrokovou. Jednalo se však stále o malou, co do vlivu zcela zanedbatelnou straničku a Masaryk se ve volebních kampaních do říšské rady napříště neobešel bez podpory sociálních demokratů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy T. G. Masaryk a Václav Havel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.