Etiopské bajky a pohádky

Z amharských originálů vybral, přeložil a doprovodnými texty doplnil

© PhDr. Pavel Mikeš, 2003

Ilustrace © Luděk Stukbauer 2003

Doslovem opatřil © prof. PhDr. Luboš Kropáček, CSc.

Výtvarná redakce Lenka Ferková

Kresby etiopských křížů Dominik Biľo

Jazyková redakce Mgr. Zdeňka Flašková

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

První vydání, 2013

Převod do elektronické podoby Petr Řepík

Vydalo nakladatelství KOPP,

Šumavská 3, 370 01 České Budějovice,

tel.: 386 460 474,

e-mail: knihy@kopp.cz;

Internet: www.kopp.cz

ISBN 978-80-7232-451-4 (ePub)

ISBN 978-80-7232-452-1 (mobi)

Věnováno rodičům.

Teret, teret, lam beberet …

aneb

Bylo, nebylo …

Bilčo

Jedna žena měla doma dvě děti. Chlapec se jmenoval Bilčo a byl jejím nevlastním synem. Dcera byla vlastní.

Macecha Bilča neměla ráda a jednoho dne dceři poradila:

„Já teď jdu na trh. Až domyješ tento hrnec, zavolej na Bilča, ať se ti do něj podívá. Jak se nad hrnec nahne, strč mu hlavu dovnitř. Až umře, uvař ho a počkej na mne.“

Bilčo to tajně vyslechl a opatrně si počkal, co bude děvče dělat. Děvče udělalo, jak jí matka poradila a zavolalo na něj: „Pojď se podívat, jak jsem to umyla.“

Bilčo přišel k hrnci a povídá: „Hrnce prohlížejí ženy, ne muži. Proto se do něj podívej ty.“ Začali se dohadovat, kdo se má dovnitř podívat. Nedaleko byla stará žena, chlapec ji zavolal a zeptal se:

„Čí je to práce prohlížet hrnce, ženská nebo mužská?“

„Copak se chlapci starají o hrnce?“ odpověděla bába. Dívka se tedy sama nahnula nad hrnec, Bilčo ji překlopil a strčil dovnitř. Pak nevlastní sestru uvařil. Oblékl se do jejích šatů a čekal na macechu.

Matka přišla domů a začala se shánět po své dceři. „Já jsem tvá dcera,“ povídá převlečený Bilčo.

„Jak jsi řekla, tak jsem udělala a maso jsem ti připravila.“ Když macecha dojedla maso vlastní dcery, převlékl se Bilčo zpět do svých šatů a vylezl na nedaleký kopec. A z kopce začal prozpěvovat:

„Já jsem Bilčo, jak jsem skvělý, nakrmil jsem tě masem tvé dcery, to jste se měly. Já jsem Bilčo, jak jsem skvělý, nakrmil jsem tě masem tvé dcery, to se jste se měly.“

Macecha se pustila za ním a začala ho pronásledovat. Když ho tak honila, doběhl Bilčo k lidem, kteří loupali fazole. Macecha na ně zdálky zakřičela:

„Lidé, lidé, chyťte toho kluka!“

Lidé ale špatně slyšeli a ptali Bilča, co ta žena volá. „Volá, abyste mi dali trochu zelených fazolí.“

Dali mu tedy trochu fazolí a on utíkal dál. Doběhl k rolníkům, kteří trhali cizrnu. Macecha zdálky zase volá:

„Chyťte toho kluka!“

Rolníci také špatně slyšeli a ptali se Bilča:

„Co křičí ta žena?“

„Křičí, abyste mi dali trochu zelené cizrny.“

Dali mu tedy trochu cizrny a on utíkal dál. To se opakovalo u trhačů hrachu, ženců ječmene a pšenice. Všude něco dostal a utíkal dál. Až dorazil na místo, kde bylo hodně paviánů. Macecha pořád za ním a volá:

„Chyťte toho kluka!“

Když se paviáni ptali, co volá ta žena, odpověděl Bilčo: „Máte mi dát trochu oškrabaných kořínků, abych se najedl.“

Paviáni mu dali trochu kořínků, když vtom jedna hubená opice, která seděla na samém kraji, říká: „Ta žena volá, abyste toho kluka chytli.“

Paviáni se všichni na Bilča sesypali a obklíčili ho. Ten jim hodil obilí a zeleninu, kterou po cestě dostal. Opice se vrhly na jídlo, Bilčo se zachránil a pokračoval v cestě.

Po krátkém čase dorazil k rozvodněné řece.

„Bože mého otce, Bože mé matky, prosím tě, vysaj tuto vodu.“

Voda zmizela a chlapec mohl přejít na druhou stranu. Když byl na druhé straně, znovu poprosil Boha, aby se voda vrátila na původní místo, a tak se také stalo.

Nato dorazila k řece macecha, která Bilča pořád pronásledovala. Nevěděla si rady, jak se dostat na druhou stranu.

„Jak jsi to udělal, že ses dostal na druhou stranu?“ zavolala na Bilča.

„Jedno oko jsem si zakryl, ruku jsem si zchromil, na nohu jsem začal kulhat. A na krk jsem si přivázal volské jho,“ poradil jí. Macecha udělala, jak jí řekl. Vstoupila do rozvodněné řeky a utopila se.

Nastala bega – období sucha. Řeka vyschla a na místě, kde se macecha utopila, vyrostl stromek. Stromek snědla koza.

Ta koza začala mluvit jako člověk. Když na ni pasák zavolal, odpověděla mu: „Co na mě křičíš?“ Když si na ni uřízl klacek a uhodil ji, zase odporovala: „Nebij mne, hlupáku, necháš mne být!“

Když pasák přišel domů, povídá otci: „Ta koza na pastvě mluvila lidským hlasem a pořád mi odmlouvala.“

Otec kozu zařízl a dal ji vařit. Ale koza z hrnce volala: „Připaluji se, připaluji se. Nedá se to vydržet.“ Když ji z ohně sundali, začala se jim vysmívat:

„Ještě nejsem vařená, ještě nejsem vařená.“

Kozí kůži si synek hodil přes rameno a vzal s sebou na pastvu. Když volal na kozy, začala na něj kůže mluvit:

„Proč na ně voláš? Zažeň je holí, ať je to pořádně bolí!“

Pasák sundal kůži s ramen a zahodil ji. Našla ji žena, která tam sbírala chrastí. Kůži si odnesla domů. Doma jí obšila řešeto. Její manžel se večer zdržel venku. Domů dorazil, když už všichni spali. Zavolal, aby mu otevřeli, ale žena ho neslyšela.

Zato řešeto začalo mluvit: „Nevstanu. Jestli chceš otevřít, otevři si sám. Indžera je na pleteném stolku. Omáčka je na pánvi.“

Manžel opatrně otevřel dveře a vešel dovnitř. Když začal ženě nadávat, dalo se řešeto znovu do řeči:

„Opilec přišel, svou ženu zabil.“

V tu chvíli poznali, že to mluví řešeto. Hodili ho do ohně a popel vysypali tam, kde roste vonná bylina kese.

Místem, kam popel vysypali, procházeli v noci zloději. Chystali se vyloupit jeden dům.

Popel ale zase začal žvanit: „Lidé, lidé, přinesu vám štěstí, pomažte se mnou!“ Zloději si prsty nabrali kouzelný popel a pomazali se jím. Pak se dali do loupení. V té chvíli se popel opět ozval:

„Pozor, přišli k vám loupit zloději!“

Když majitel domu vyběhl a ptal se, kde jsou, popel odpověděl:

„Tady jsou, tady jsou.“

Zloději se popele snažili zbavit, ale ten nepustil. Díky jemu byli nakonec zloději chyceni a potrestáni.

Jak hloupý muž a žena měli dítě

Byli dva hlupáci – muž a žena. Vzali se a zplodili chlapce.

„Jdi sdělit tu dobrou novinu tchyni,“ vybídli sousedé otce.

Otec šel a řekl jí: „Narodil se nám chlapec.“

„Sláva,“ zvolala matka jeho ženy. „Zítra půjde a bude pást krávy.“

Tchyně chtěla říci, že rychle vyroste a pak bude moci hlídat dobytek. Ale otec to pochopil tak, že již zítra má jít chlapec na pastvu. Proto druhý den po narození poslal chlapce pást krávy.

Protože chlapec nechtěl jít sám, přivázal ho krávě na ocas. Jak ho tak kráva vláčela sem a tam, utrhla mu ručičku. Tělo zůstalo ležet na zemi. Večer se kráva vrátila, otec vidí, že má ruku synka přivázanou na ocase, a říká si:

„Posílá mi svou ruku, ale kde zůstal on?“

Ráno se šel podívat tam, kde se pasou krávy, a našel tělo svého dítěte. Synkova ústa byla plná mravenců.

„Komu patří ty semínka nugu, co jsi celý den jedl? Komu jsi je ukradl?“, zeptal se a hned mu nařezal. Pak ho vzal do náruče a odnesl domů.

Sousedé chlapce uviděli a říkají: „Je mrtvý.“

„Co mám teď dělat?“ zeptal se jich otec.

„Jdi a sděl tu zprávu tchyni!“ odpověděli sousedé.

Otec se znovu vydal ke tchyni a řekl jí: „Můj syn zemřel.“

„Jak se to stalo?“ zeptala se tchyně.

„Poručil jsem mu, aby šel pást krávy. A protože nechtěl jít po svých, přivázal jsem ho krávě na ocas. Tak umřel.“

Tchyně se rozzlobila a povídá: „Ztraťte se oba!“

Otec se vrátil domů a říká ženě: „Připrav zásoby na cestu!“

„Co se děje?“ zeptala se ho žena.

„Tvá matka nám přikázala, abychom se ztratili.“

Žena připravila besso – mouku z praženého ječmene – a vydali se na cestu. Cestou dorazili k řece.

„Udělej těsto, ať se najíme!“ povídá muž.

Žena hodila zásoby mouky do vody a řeka je odnesla. „Vzala mi mou mouku,“ začala křičet žena a vrhla se za moukou do řeky.

„Nechala mne tady, aby všechno snědla sama,“ pomyslel si muž a skočil za ní. Voda je oba odnesla. Tak umřeli, muž i žena.

Jak hloupý muž a žena poráželi vola

Jednoho dne hloupý muž a hloupá žena hovořili o svém životě. Žena svému muži povídá: „Máme samé trápení a pořád nás sužuje hlad. Co kdybychom zabili a snědli našeho vola?“

Muž na to: „Máš pravdu. Porazíme ho.“

Když se takto shodli, vzali vola a pod stromem ho zařízli. Když ho čtvrtili, začali se slétat velcí ptáci a brali si kusy volského masa.

Muž na ně volal: „To maso není zadarmo, ale bude něco stát.“

Protože ptákům maso chutnalo, vraceli se a znovu a znovu brali kusy masa.

„Povídám, to maso není zadarmo. Berte si, ale budete ho muset zaplatit. Nemyslete si, že vám to promineme!“

Když muž se ženou vola úplně stáhli, dali zbývající maso do hrnce, přikryli ho poklicí a nechali vařit.

„Budeme potřebovat něco na čištění zubů,“ řekli si a rozhodli se, že půjdou nasekat rákos. Vzali si srp a pytel, zavřeli dům na petlici ze suché trávy a vydali se společně na cestu.

Krátce nato potkali na cestě spoustu vojáků. Muž se ženou jim povídají:

„Vojáci, hrdinové, na cestě, po které jdete, se nachází dům. Je zavřený na petlici ze suché trávy. Zabili jsme vola a teď ho vaříme ve velkém hliněném hrnci s poklicí. Na mlýnku je pletená mísa, do které jsme dali chléb. Teď jdeme nasekat rákos na čištění zubů. Až půjdete okolo, ne abyste nám něco vzali!“

Jakmile to pocestní uslyšeli, rychle jeli k domu. Otevřeli si petlici, maso vyndali a dali se do jídla. Když se dost najedli, vrátili kosti do hrnce a přikryli ho poklicí tak, jak byl předtím. Chléb z mísy si rozdělili a nacpali do svých chlebníků. Nakonec vrátili na místo petlici z trávy a pokračovali v cestě.

Když vojáci odešli, dorazili domů muž a žena s rákosem. Otevřeli dům a viděli, že poklice je nakřivo a všude na nádobí sedí mouchy. Zvedli poklici a z hrnce se zuřivým bzučením vylétla další spousta much. Žena a muž začali rukama v hrnci hmatat, ale našli jen kosti. Maso bylo pryč.

„Naše maso nesnědl nikdo jiný než tyto mouchy. Poženeme je před soud,“ rozhodli se muž se ženou. A s velkým naříkáním se vydali k soudci.

„Co se vám stalo, kdo vás okradl?“ zeptal se jich soudce.

„Igzijabher assajewo – Ať vám Bůh ukáže, co je spravedlivé! Ať vám andělé napoví! Zabili jsme vola, dali jsme vařit maso do hrnce, hrnec jsme přikryli, chléb jsme položili na mísu, dům jsme zavřeli a vydali se hledat rákos na čištění zubů. Když jsme se vrátili, vidíme, že nám mouchy všechno maso a chléb snědly. Jen kosti nám nechaly. A ta drzost! Seděly si na nádobí, na nábytku, všude po celém domě a čekaly na nás. A když nás uviděly, nijak se nebály a dojídaly, co zbylo.“

„Tato věc není složitá. Běžte domů a všechny mouchy pozabíjejte. Ve vašem domě vám nebudu v ničem bránit.“

Muž a žena soudci poděkovali a vrátili se domů.

Když tam dorazili, muž chytnul rychle palici, zamířil na mouchu sedící na hrnci a hrnec i s poklicí na kousíčky rozbil. Pak zamířil na mouchy, které se usadily na velké míse. Mísu, hrnce i celé ohniště v okamžiku zničil. Běhal po celém domě a kotlík na čaj, další hrnce, sklenice, všechno nádobí nadrobno rozsekal. Mouchy mu ale stále unikaly. Když už všechno porozbíjel, usadila se jedna moucha na čele jeho ženy. Zrovna když ji chtěla zabít svazkem trávy, moucha ulétla. Žena se rozzlobila a v tom jí další moucha sedla na nos. Teď si žena počínala chytřeji. Našpulila rty, opatrně zapískala na muže a prstem mu ukázala na mouchu.

Muž zvolal: „Vydrž a nehýbej se! Nebudu se s ní mazlit jako ty!“

Vzal palici z hmoždíře a vší silou ženu uhodil do nosu. Zůstala ležet mrtvá s otevřenou pusou a polámanými zuby. Muž na ni hledí a povídá:

„Vstaň, směješ se předčasně! Boj ještě neskončil.“

Jak hyeně umřelo dítě

Hyeně umřelo dítě. Poslala merdo negari – ohlašovatele smutku – k oslům, aby jí přišli dělat plačky.

Když to oslové uslyšeli, začali se dohadovat: „Nepůjdeme-li tam, rozzlobí se na nás. Půjdeme-li, sežere nás. Co pro nás bude lepší? Než aby se na nás zlobila, raději tam půjdeme.“

Oblékli se smutečně a vyrazili.

Dorazili na místo smutku. Jeden osel vyskočil a začal naříkat:

„I nejsilnější kost nakonec zlomíte. I v největší tmě vás trní neporaní. I když je vaše jídlo černé, trus váš zůstává bílý. Až za tamtu horu je slyšet váš hlas. Co vás to potkalo za neštěstí!“

„Hezky jsi to řekl. Dobře jsi naříkal,“ poděkovala hyena a dodala: „Ale co budou jíst smuteční hosté?“

Oslové pochopili, že je jen tak nepropustí a začali se radit, koho mezi sebou vyberou a obětují. Nakonec vybrali jedno oslí mládě, jehož matka nedávno zemřela. Osle ale vzadu poslouchalo, co si velcí oslové povídají, na nic nečekalo a uteklo.

V té chvíli se oslů zmocnila ještě větší úzkost.

„Co naplat, ať si hyena ořeže naše pysky. Tím ji nakrmíme.“

Řekli to hyeně a ta každém z nich uřízla horní pysk. Pak je propustila.

Třetí den se oslové domluvili, že, jak je zvykem, půjdou navštívit hrob hyeního mláděte. A vydali se na místo, kde předtím dělali plačky.

Když je hyena uviděla s odhalenými zuby, povídá:

„Já mám smutek a vy jste se mi sem přišli posmívat. Proč se tak šklebíte? Mé dítě nedávno zemřelo a vy se tím bavíte.“

„Chyťte je a povalte ty posměváčky na zem!“ zavolala na ostatní hyeny. A hyeny všechny osly roztrhaly.

Jak se přátelili lev a hyena

Lev a hyena se stali přáteli. Dali dohromady všechen dobytek a střídavě ho hlídali. V době, kdy hlídal lev, porodila kráva, která patřila hyeně, tele. Lev ale tele vzal a přistrčil ho pod svého vola.

„Můj vůl se otelil,“ začal volat.

Hyena mu ale povídá: „To tele patří mé krávě, ne tvému volovi.“

Všechna zvířata se shromáždila, aby jejich spor vyřešila. Ale protože měla strach ze lva, jedno po druhém dávalo stejný úsudek: „Tele se našlo pod volem, je to tedy jeho dítě.“

Opice ale věděla, že se jedná o podvod. Sedla si na kraj řeky a začala kamenem bušit do země. Lev za ní přišel a povídá: „Opice, pojď soudit! Co to tady děláš?“

„Ale země mého otce se rozpárala, tak ji tady sešívám,“ odpověděla opice.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Etiopské bajky a pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.