Ladislav Lad Valík

Čtyřiadvacátníci

Tribun EU

2013

Ladislav Lad Valík

Čtyřiadvacátníci

© Ladislav Lad Valík

Illustrations ©  Ladislav Lad  Valík

MOTTO

Ze všech vzácných hodnot, které nám dává život, by si lidé měli vybrat – svobodu.

Obsah

Předmluva

Úvod

Válka ve vzduchu

Psaníčko z arbajtsamtu

Výlet do Němec

Setkání se smrtí

Ve fabrice norimberské

Pan Dr. Heinrich Schmidt

A život jde dál

Není lékař jako lékař

Útěk

Návrat

Poslední rok válečný

Závěr

Epilog

Předmluva

Nebývá zvykem, že se před každou knihou píše předmluva. Úvod by měl stačit. Ale vzhledem k tomu, že toto není kniha knih, že toto je kniha, která vznikla ze zážitků mimořádných – proto ta předmluva.

Zážitky jsou opravdové a skutečné, prožité mladými lidmi v těžkých válečných časech. Jsou naplněny mládím a energií sebezáchovy, jsou naplněny odvahou a často i neopatrnou mladistvou bezstarostností. Je předností mládí, že dovede bolest, někdy i tragiku, lehkovážně přijmout a též vyslovit.

Že takové situace by se měly vyprávět s respektem, je logické, ale respekt mladých má jiné dimense. Proto svou předmluvou uvádím čtenáře do světa mladých lidí. Oni tu dobu prožívali, s útrapami té doby se potýkali a pod vlivem svých zážitků o těžkých, ale někdy i hezčích chvílích té doby – vypráví.

Váš autor

Úvod

Byli jsme mladí a byli jsme „prvotřídní Kanonenfutter“. Proto si nás válka vybrala. Když se to slovo – válka – vysloví, vyvstane před námi hrůza, bolest, krev a smrt. Nemělo by vůbec být vhodné o válce hovořit a psát. Ale proč ne? Vždyť nám to všechno, co s sebou nese, dala okusit. Proti naší vůli. Nikdo z nás jsme ji nechtěli.

Žít v letech válečných není žádný med. Chybí pořádné jídlo, chybí oblečení, chybí kultura, chybí víra v život. Válečné dny jsou naplněny strachem a nejistotou. Začíná chybět úcta mezi lidmi, z přátel se stanou nepřátelé a udavači. Vznikají nešťastné morální škody, včetně obrovských škod materiálních. A to vše by nemuselo být, kdyby nebyla válka. Je velkým štěstím, že těmto válečným špatnostem drtivá většina lidstva nepodléhá. Tato většina je však nucena se válce podřídit a její špatnosti snášet. Přesedlá tedy trpělivě z aut a autobusů na jízdní kola anebo chodí pěšky. Na svačinku nebývá buřtíček nebo masíčko, ale suchý krajíček chleba, někdy jen spoře namazaný margarinem. Často se však též stává, že ani ten chlebíček není.

Já to všechno prožil a nehledě k tomu se ke mně, pubertálnímu mladíkovi, válka zachovala velmi nemilosrdně. Měl jsem jediné slušné kalhoty, ale ty byly dokonale opatřeny záplatami. Strašně jsem se za to jako student gymnázia před holkama styděl. Jejich zájem o mne byl naprosto degradován. Neodvážil jsem se nechat vyvolat k tabuli, třebaže jsem věděl, na co se pan profesor ptá. Unikla mi možnost získat výbornou a vyniknout nad ostatními. Dnes bych svými záplatami ohromoval holky i veřejnost. Inu, byla jiná doba a hlavně byla válka.

Ta se mne dotýkala, i když byla ještě vzdálená a já o ní věděl jen z knížek a hodin dějepisu. Jo – a také z tátova napínavého vyprávění zážitků z bitvy na Piavě v první světové válce. Doopravdy jsem se s válkou seznámil až vstoupila do mého života.

Válka ve vzduchu

Když po jednání evropských velmocí s Hitlerem byla vyhlášena všeobecná mobilisace, byli všichni ochotni bránit rodnou zemi. Bohužel – všemi opuštěni, v naprostém osamocení jsme nuceně přijali podmínky Mnichova. Události té doby těžce zasáhly do historie naší republiky. Napjatá mezinárodní situace se víc a více zhoršovala. V Bratislavě byl vyhlášen samostatný slovenský stát a v Praze tehdejší president Dr. Emil Hácha odevzdal české země pod tzv. ochranu říše německé, což se rovnalo okupaci.

Od páté hodiny ranní vysílal rozhlas výzvy k občanům, že německá vojska obsazují naše území, aby lidé zachovali klid, aby šli do práce a my abychom šli do školy. Bylo mi tehdy 15 let a byl jsem žákem gymnasia ve Velkém Meziříčí. Do školy jsme jezdili na kole každý den 11 km tam a 11 km zpět. Dříve jsme chodívali pěšky.

Toho dne v roce 1939 napadlo u nás mnoho sněhu a proto jsme kola vyměnili za lyže. V noci jsme vůbec nespali a když jsme se sešli na obvyklém místě, měli jsme mizernou náladu. Snad to způsobil pocit samoty a opuštění, v němž zanikal zoufalý výkřik okleštěné republiky. Při zvuku okovaných bot, v rachotu obrněných vozů i tanků a hukotu nepřátelských letadel jsme se víc a více utápěli v černohnědé okupaci. Modrá ranní obloha se zatáhla mrakem hákových křížů. Ptám se… Tak náhodou – nepřipomíná vám to rok 1968?

Ano! Ale to se psal rok 1939 a bylo 15. března! Do naší vlasti se přiřítily oddíly wehrmachtu. My študáci jsme byli jejich tanky zastiženi na cestě do školy. Ten den byla naše cesta velmi nebezpečná. Nejednou jsme se octli v příkopu, abychom se tankům vyhnuli, když se na nás řítily. Nevěděli jsme sice nic o situaci v zemi, ale bylo nám jasno, že se děje něco hrůzného. Do školy jsme však dojeli šťastně, vběhli do třídy a s nejistotou a napjetím jsme očekávali, co se v příští chvíli stane.

Vtom do třídy vstoupil náš třídní a vzrušeně nás oslovil, jak nikdy předtím.

„Milí mladí přátelé! Naše vlast je okupována cizí mocí a naše i vaše budoucnost je vážně ohrožena. Prosím vás – zachovejte klid a rozvahu. Nedělejte žádné hlouposti a neprovokujte cizí vojsko. Nacházíme se téměř ve válečném stavu a každý nepředložený čin by mohl skončit tragicky. V úctě k vašemu mládí si uchovejte život. Já se s vámi asi budu muset rozloučit, ale věřím, že vy se dočkáte lepších časů. Chci vás ještě upozornit, že je velmi nebezpečné pohybovat se po ulicích a silnicích. Cizí vojska a tanky jezdí vpravo a nerespektují naši jízdu vlevo. Loučím se s vámi a doufám, že osud nám bude milosrdný…“

Jeho hlas zanikl v dojemné pomlce a náš oblíbený třídní zmizel za zavřenými dveřmi. K němu osud milosrdný nebyl. Tehdy se za ním zavřel i jeho život, neboť na chodbě na něj čekalo gestapo. Zemřel v koncentráku jen proto, že byl sportovec, Sokol a výborný profesor. BYL TO NÁDHERNÝ ČLOVĚK.

Stejně poslední měsíce tohoto roku byly ve škole moc smutné. Zmizel i náš češtinář a mnozí další profesoři. Ve škole byly zavedeny nové předpisy a vše se přizpůsobovalo požadavkům okupantů. Vyučování ve vyšších třídách se muselo konat v němčině a tím vznikaly někdy velmi tragikomické situace. Například český matykář lehce zvládne výklad početního příkladu česky, ale už ne tak lehce německy. Náš to vyřešil tím, že jednoduše přešel do češtiny a doprovodil to šťavnatou nadávkou. My jsme to s porozuměním kvitovali. Od matykáře to však bylo odvážné, protože podle okupačních předpisů se to mohlo považovat za hanobení úřední řeči a takový čin se těžce trestal.

Následovaly roky okupace, koncentráků a násilí. Válka se vloudila do našich životů a my jsme se jen snažili ji přežít. Byl to nepříjemný čas.V našem městečku bylo sice vše jakoby po starém, jen válka se nám do toho pletla. I když byla daleko, dovídali jsme se o ní z radia a novin. Média však byla tlumočníkem okupantů, tak jsme raději poslouchali Radio Londýn anebo Moskvu. Tehdy byla Moskva ještě náš favorit, protože jsme netušili, co nám v dalších letech a hlavně v roce 1968 připraví. Jak Londýn, tak Moskvu nebylo dovoleno poslouchat, velmi se to trestalo a mnozí na to těžce doplatili. Ale stejně se to poslouchalo, protože jsme chtěli slyšet pravdu.

V našem sokolském kině se před každým filmem promítal německý UFA Žurnál, a to byla lež na lež. Do kina jsme přesto chodili, protože po žurnále obyčejně následoval nějaký zábavný a hudební film, na nějž se dalo dívat. Žádná politická propaganda, jen zábava a romantika, aby lid nemyslel na válku. A tak, vzdáleni válce a jejím strašným tragédiím, jsme si vesele zpívávali slovácké a lidové písničky, takže jsme na tom dnes ve stáří líp než dnešní děti, co neumí ani Ach synku, synku, doma-li jsi... Škoda! Byli jsme šťastně osvobozeni od televize a pochybných počítačových her. Hrávali jsme kopanou, házenou, odbíjenou a jiné sportovní hry zdraví prospěšné více než trvalé koukání na obrazovku. Žili jsme v klidné romantice venkova.

Psaníčko z arbajtsamtu

Ale zloduch války se přece jen ohlásil. Aby to nebylo tak jednotvárné, přinesl mi jednoho dne listonoš psaníčko z arbajtsamtu, to jako z pracovního úřadu. Podle adresy bylo zřejmé, že touto zásilkou poctil úřad mne. Razítko s hákovým křížem mi napovědělo, že mohu tušit to nejhorší. Ale hrdinně jsem obálku roztrhl a četl, že občan mého jména, narozený 24. června 1924 se dostaví dne 17. listopadu 1943 na obecní úřad a podrobí se předepsané lékařské kontrole. Já jsem však o žádnou kontrolu nežádal. Vysvětlení se mi dostalo v dalším textu, že to vše se koná za účelem totálního nasazení do válečné práce v říši německé a nedostavení se trestá. Následoval podpis, razítko a datum.

Po přečtení tohoto úředního dopisu jsem prohlásil, že říše musí být asi v kritické situaci, když žádá mne, abych jí pomohl. Ale v přípise mi bylo vysvětleno, že jsem příslušníkem ročníku 1924, který protektorátní vláda darovala Hitlerovi na práci ve válečném průmyslu. Nikdy bych si o své osobě nedovolil pomyslet, že jsem nějaký vzácný dar, a vůbec mi nedělalo radost, naopak hrozně mne štvalo, že tím darem jsem právě já. Avšak, abych dal věci nerušený průběh, dostavil jsem se ve stanovený den na radnici, kde se měla tato přehlídka krásy konat. Šel jsem tam docela klidný, protože jsem si byl jist svou posicí, kterou jsem považoval za neotřesitelnou. Byl jsem totiž – papírově – jako zaměstnán u jednoho stavitele, tedy ve stavebnictví. Věřil jsem lidským řečem, že stavebnictví, zaměstnání u státních drah, v zemědělství a nemoc prý jsou vyjmuty z totálního nasazení.

Proto jsem ve své stydlavé nahotě předstoupil před slavnou komisi a téměř drze předložil svou pracovní knížku. Nějaký Herr Schnobler do ní nahlédl, naladil svůj nepohledný obličej do ještě nepohlednější grimasy a podíval se zhluboka na mne. Díval se dosti dlouho a já jsem nechápal, co na mě vidí. Bylo mi divné, že znovu pohlédl do knížky a znovu na mne. Jeho chování mi nešlo do hlavy, proč tak blázní, když to tam má černé na bílém. Ale asi neměl. Znovu něco prohledával v papírech a s velmi podezřívavým pohledem si mne změřil. Pak se zase zahleděl do knížky, do papírů a na mne. Nafoukl se, poposedl na židličce a začal si mne dlouho a dlouho zálibně prohlížet, až jsem ztratil sebevědomí a byl jsem přesvědčen, že je na mně opravdu nějaká chyba. Ale nebyla. Náhle pan Schnobler vyskočil ze židle, zamířil na mne své zlomyslné oči a zvučným, hrozivým hlasem zařval:

„ODVEDEN! 17. prosince se dostavíte na nádraží a odjedete do Mnichova. Přijde vám to ještě písemně. Šlus a šmytec!“

Mou pracovní knížku sbalil do svých papírů a napřaženou rukou ukázal ke dveřím. Pochopil jsem, že to znamená ven – pokyn, abych vypadl. Třetího dne to přišlo písemně a stálo tam vše, co Schnobler řekl. Navíc se mi dostalo ještě vysvětlení, že moje „takzvané zaměstnání“ u pana stavitele skončilo už před dvěma měsíci. Pan stavitel mi to zapomněl a nebo nemínil oznámit.

Tím nastala pro mne nepříjemná situace a otázka, jak z toho. Horečně jsem přemýšlel a kupodivu jsem přišel na geniální nápad. Když žádné z preferovaných zaměstnání nepřichází v úvahu, zbývá pouze nemoc. Začal jsem na sobě hledat všechny možné i nemožné vady od hlavy až po paty. Nic jsem nenašel. Došlo mi, že budu potřebovat někoho v medicíně vzdělaného – tedy doktora. Ale kde ho vzít? To musí být doktor „strýček“, a takového já v rodině nemám. Když se mi ho nepodařilo mezi příbuznými a přáteli vyhledat, vzpomněl jsem si na bratrance Josefa. Ten sice ještě doktorem nebyl, protože krátce před jeho promocí Němci zavřeli české vysoké školy a na německé se odmítl přihlásit. Podle mne však byl již zralý řemesla doktorského, i když na to neměl příslušný papír. To mi nevadilo a nevadilo to ani nemocnici v Brně, když ho tam nechali pracovat. Vybral jsem si tedy bratrance Josefa.

Celou zdravotní akci jsem řádně naplánoval. Než jsem to s bratrancem domluvil, zažádal jsem si též o práci na státních drahách v Brně. Během několika dní jsem obdržel pozvání k lékařské prohlídce na jejich ředitelství. Na ten den jsem se rovněž pozval k bratranci do nemocnice. Všechno klaplo. U bratrance jsem převzal lékařský nález o absolutně rozvrzané páteři a nefungující nervové soustavě. Naproti tomu však úřední lékař státních drah byl nadšen mým báječným zdravím. Vracel jsem se toho dne domů s jízlivým pocitem, jak to tomu Schnoblerovi oplatím. Nevím, jestli dnes nejsem za ten podvod potrestán, protože ten nález o mé páteři by byl nyní úplně pravdivý. Vžil jsem se však klidně do života v našem městečku. Tam jsme měli jiné starosti. To bylo proto, že v Křižanově byly dva kulturní domy. V sokolovně bylo kino a to se muselo hrát. Zůstala tedy sokolovna sokolovnou, třebaže Sokol jako tělocvičná jednota byl úředně zakázán. Avšak zakázaná jednota Orel musela předat orlovnu německému Werhmachtu a z nařízení úřadů se tam usídlilo německé vojsko. Byla tam zřízena škola pro výcvik vojenských pilotů. To proto, že v blízkosti našeho městečka bylo již od první republiky menší letiště. Tak se válka nastěhovala i k nám.

Místní občané zachovávali tichý, ale důsledný odstup k nevítaným hostům. Tím, že se Wehrmacht usídlil v orlovně, začala do městečka dojíždět německá kulturní organisace Kraft durch Freude. To znamenalo, že občas přijeli němečtí divadelní, filmoví a hudební umělci, aby bavili jejich vojáky. Novinkou však bylo, že na tato představení byli zváni obecním bubnem i místní občané. Buben byl zavěšen na břichu obecního posla a za hřmotného bubnování bylo hlášení předneseno jeho silným hlasem občanstvu:

„Všeobecně se oznamuje, že ve středu… z rozkazu…,“ nastala pomlka, posel se nadechl a pokračoval, „němečtí umělci budou koncertovat v naší sokolovně. Na představení jsou všichni občané zváni.“

Pak zaznělo zase mohutné bubnování a bubeník šel dále. S mnohými zastávkami a stejným hlášením obešel celé městečko. Všichni však odmítli pozvání a jakoukoliv účast. Zúčastnit se bylo pro českého občana nepřípustné a hanebné. My studenti jsme bez výjimky patřili k těmto odpůrcům. Ale často jsme však na toto téma mezi sebou diskutovali, než jsme došli k názoru, že přece Mozart nebyl nacista. Rovněž vídeňští filharmonikové jsou jenom muzikanti, že Hans Moser je filmový herec a komik, kterého všechny místní tetičky a babičky obdivují ve filmech promítaných v naší české sokolovně. Pochopili jsme, že tito umělci k nám přijíždějí proto, že je jim to poručeno a že musí. Zvážili jsme i argument, že při naší chabé ekonomii nám nikdy nebude možno je vidět. Rozhodli jsme se tedy, že na příští představení půjdeme. Při naší mladistvé lehkovážnosti jsme vůbec nedomýšleli, jaké to bude mít pro nás následky.

Okamžitě jsme byli odsouzeni a zavrženi celým městečkem. Hájili jsme se tím, že Mozartova Malá noční hudba, doprovázená zmenšeným baletem vídeňské opery, nemá nic společného s nacismem a že tito umělci jsou moc oblíbení v městečku. A vůbec není možné obviňovat Beethovena, Haydna, Liszta, Chopina a jiné klasiky z nacismu, protože nikdy v tom čase nežili. Není možno obviňovat ani nás. Náš postoj ke koncertům neměl s politikou nic společného a zájem byl pouze zaměřen na uměleckou náplň, která opravdu byla výjimečná. Když si představím malé venkovské městečko hluboko ponořeného do vysočinského klidu a nenáročného života, kde se náhle objeví světoví umělci, musí každý uznat, že se jedná opravdu o něco významného. Nikdo nemůže nám, venkovské mládeži vytýkat, že jsme chtěli živě potkat umělce, které jsme znali jen z filmového plátna. Nehledě k tomu, že je znali a zbožňovali i ti, co nás tak tvrdě kritisovali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtyřiadvacátníci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.