Ladislav Lad Valík

TOTALITA NEZNÁ SVOBODU

Kdo chce s vlky výti, musí s nimi…

Tribun EU

2013

© Ladislav Lad Valík, 2012

Obsah

Úvod

Srpnová noc 1968

Cesta ke svobodě

Ve Vídni a z Vídně

Cesta na sever

V nové zemi – v nové vlasti?

Nový domov

Od technologie k umění

Závěr

Použitá literatura

Úvod

Motto: Podtitul, jenž je použit v mé knize, promlouvá čistou a opravdovou pravdou. Je to krásné staročeské lidové přísloví, zlacené historií a zkušenostmi.

Když byl v roce 1648 uzavřen vestfálský mír, skončila třicetiletá válka, skončily též naděje českých exulantů a Jan Amos Komenský se loučil s vlastí a církví spisem Kšaft umírající matky Jednoty Bratrské. V roce 1656 se uchýlil do Amsterodamu na pozvání svého přítele Louise De Geera. Při odchodu z vlasti měl na Růžovém paloučku jistě v duši myšlenku na návrat. Nikdo přece neopouští svou vlast rád, nemá-li k tomu vážný důvod. Jan Amos důvod měl, vládnoucí moc ho vyhnala. Proto byl, je a bude pro nás Čechy navždy exulant.

Když jsme se my v roce 1968 s rodnou zemí loučili, měli jsme též v duši myšlenku na návrat. Ani my jsme neodcházeli z vlasti bez důvodu. I nás pochybní srpnoví bratři okupanti a jejich moc vyhnali. Jen jediný rozdíl však mezi námi a Janem Amosem je: že on se nikdy nemohl vrátit, zemřel po dlouhé nemoci 15. listopadu 1670 a je pochován v Naardenu. Dnes je pro obyvatele České republiky slavným Čechem. My jsme se však v roce 1990 vrátit mohli, přežili jsme útrapy uprchlíků, ale stali jsme se pro nepatrnou hrstku Čechů opovrhovanými emigranty.

Vím, že tato knížka bude velmi kontroverzní. Vím to podle náhledu těch, s nimiž jsem při psaní knihy hovořil. Mnozí z nich se však motivací obsahu mé knihy zabývají velmi povrchním a pouze vnějším náhledem. Je jednoduché a lehké říci:

„Tys nebyl vyhnán, tys odešel dobrovolně!“

Omyl – jak dobrovolně? Panující moc a srpnová okupace mě k té „dobrovolnosti“ dohnaly a donutily. Kdo tedy může s čistým svědomím říci, že jsem odešel dobrovolně? Byl jsem si vědom toho, že marxistickým pochybným ideálům není možno věřit. Divím se, že mnozí, a mezi nimi i významní intelektuálové, jim ve svém mládí i stáří uvěřili. Naproti tomu si hluboce vážím takových, jako byla JUDr. Milada Horáková a jiní, kteří jsou pro mne uprchlíka hrdinové. Obdivuji i ty, kteří se probíjeli ke svobodě těžce a i když jim jejich odpor přinášel smrt.

Já jsem tak hrdinný nebyl, ale následky odporu ke KSČ jsem předpokládal. Věděl jsem, co by následovalo pro mne a celou mou rodinu, když budu v odporu pokračovat. Bojovat se dá jen, když zákony země stojí za občany, a totalitní zákony tento úkol neměly. Proto jsem odešel! Urážlivé a zlomyslné nařčení, pronášené s úmyslem zhanobit náš odchod z rodné vlasti, se však netýká pouze mne, ale mnoha jiných Čechů-vlastenců, kteří s totalitním režimem nesouhlasili a opustili vlast. Odejít do exilu anebo do emigrace není vůbec lehké, naopak rozhodnutí k tomu je velmi zodpovědné. Emigrace a exil však není zapotřebí, když je ve vlasti demokracie. Nepatrná hrstka některých je asi obdařena nedostatkem znalosti historie, anebo snad přemírou závisti. Už proto, že jejich chování odporuje vstřícným názorům většiny českých občanů, se kterými se při návratu do rodné země setkáváme. My jsme měli to štěstí, že jsme v exilu přišli do země, kde byl přirozený morální pořádek a tomu jsme se plně přizpůsobili. Žili a pracovali jsme s respektem k zákonům země, která nás přijala. V té době v naší vlasti vládla totalita s pochybnými zákony i nezákony.

Západoevropským státům nespadla životní úroveň z nebe. Byla vybudována pilnou prací a pořádkem, i když dnes, vzhledem k nynější krizové finanční situaci, to Evropa poněkud přehnala. Ale do naší vlasti přišly svoboda i demokracie příliš rychle a uchvátily národ na ně nepřipravený. Právě toto mě nutí, abych historii našeho odchodu z vlasti, se všemi starostmi, útrapami a též s radostmi, popsal. Nečiním si žádné osobní výčitky pro toto rozhodnutí. Možná jen to, že jsem vše až moc osobně napsal. Nelituji, že jsem odešel, a vyčítat by si mohli jiní. Proto nikdo není oprávněn nespravedlivě posuzovat problém exilu, ale je nutně potřebné na vážné důsledky totality upozornit. Vzbudí-li má kniha negativní názory a nesouhlas, jsem si rovněž jist, že vzbudí i názory kladné.

Věřím, že odejít po srpnových událostech roku 1968 bylo správné. Udělali to již ve třicátých letech vyhnanci po okupaci nacistické, vyhnanci po komunistickém puči v roce 1948 a já s ostatními vyhnanci po sovětské okupaci v roce 1968. Jsem přesvědčen, že to vždy bylo rozumné rozhodnutí. Proto za svou osobu říkám:

„Emigrantem se necítím…“

Velmi mě však těší, že jsem i po dlouhém pobytu v exilu zůstal více Čechem než ti někteří, co ve vlasti zůstali.

Srpnová noc 1968

Večer před dvacátým prvním srpnem k nám přišla Barča s přítelem Karlem. Navštěvovali nás velmi často a měli jsme je moc rádi. Vždycky, když se objevili, se u nás rázem rozjasnilo a všechny každodenní starosti se rozplynuly. Bavili jsme se dlouho do noci a plně jsme se spoléhali, že děti už spí a že nemáme v bytě namontovány „štěnice“. Potom jsem je doprovodil z domu. Stáli jsme na ulici, povídali si a vychutnávali náladu příjemné a klidné letní noci. Nad námi na obloze zářilo mnoho hvězd.

„Podívejte, jak ty hvězdy krásně svítí, jaká je nádherná noc,“ zašveholila Barča a ještě dodala: „Je tu moc hezky, nikde není tak hezky jako u nás na Moravě.“

Barča, rozená Moravanka ze Slovácka, nás tak naladila, že jsme s Karlem zanotovali slováckou Mikulecké pole, hluboko zorané…

„Kluci, neblbněte… vždyť je noc, všichni spí a vy budíte sousedy,“ napomínala nás Barča.

„Tak ať spí, už spali víc hodin než my,“ prohodil Karel, „ale to nebe… s těmi hvězdami… je opravdu krásné… pohádkově krásné… tak je to asi v nebi…“ a Karel se zasněně do nebe zahleděl.

Ta šťastná nálada mě okouzlovala též, ale protože jsem musel ráno do práce, zavelel jsem:

„Tak víte co? Už dost romantizování, já se loučím a šťastnou dobrou noc.“

Rozešli jsme se. Zavřel jsem dům a vyjel výtahem nahoru do bytu. Mezitím už Jana poklidila po pozdních hostech a šla spát. I já jsem zapadl do snů a spal.

Ale nespali jsme snad ani hodinu, když zazvonil telefon. Vyskočil jsem z postele a běžel jsem do haly. Zvedl jsem nervózně sluchátko s očekáváním určitě špatné zprávy, což je normální v této noční době.

Nestačil jsem ani promluvit, když jsem v aparátu uslyšel zoufalé volání.

„Rusi nás okupují!!! Slyšíš mě? Slyšíš?“

„To víš, že slyším… jsi to ty, Mileno?“

„Ano, jsem to já. Zapni rychle rádio, ale musíš hledat cizí stanice, protože na našich je jenom hudba, anebo nic.“ Milena zmlkla bez rozloučení a já zapnul rádio.

Opravdu tam zněla divná hudba, a proto jsem začal lovit stanice jiné. Najednou jsem uslyšel nějakou italskou stanici a jediné, čemu jsem porozuměl, bylo volání:

„Cecoslovacchia… occupatooo, occupato…“ víc jsem nepotřeboval slyšet. Bylo mi to jasné, Rusi nás opravdu okupují…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Totalita nezná svobodu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.