Ladislav  Valík

Cesta životem

Tribun EU

2013

© Ladislav  Valík

Illustrations © Ladislav  Valík

MOTTO

Nestačí jen přebírat vzpomínky. Je nutno ohlédnout se a hledat něco tak vzdáleného, jako je prožitý život.

Proto stále hledám a ohlížím se…

Lad Valík

Obsah

Úvod

Dětství

Vzpomínka na šlechetnou babičku

Na Staré pile

Na Dolním městě

Návštěva starého pána

Náš táta a naše máma

Strýc Alois

Cesta křížová

Na Horním městě

Jaro

Mrskut

Léto

Cesta za filmovou slávou

Podzim

Svatováclavská pouť

Loučení s dětstvím

Dušičky

Zima

Vánoce

Štědrý večer

Doslov

LITERATURA

Úvod

Myšlenku napsat vlastní životní paměti jsem vždycky zavrhoval. Nemohu však nikomu vytýkat, že tak učiní. Je to čistě osobní věc každého a mně po tom nic není. Snad je už něco jiného to, že si své paměti nechá od někoho napsat. Ale i to je jeho osobní rozhodnutí.

Největší hrůza mne však popadla, když jsem na ten nápad, napsat své paměti, přišel sám. Dlouho jsem této myšlence odporoval a nějak nechtěně jsem si vnucoval slovíčka ne, ne a ne. Ale nakonec jsem musel uznat neodvolatelnou pravdu.

Dne 11. července 1922 vyšel z roztomilé hospody mého budoucího dědečka Tomáše a budoucí babičky Josefy v Horní Bobrové svatební průvod za hojné účasti občanů. Tehdy si vedl do bobrovského kostelíčka jejich dceru Mařenku, mou budoucí mámu, můj budoucí táta Jan. Tato událost svědčí o tom, že se započala i moje budoucí cesta životem. Je to cesta, po níž někteří nedošli vůbec nikam a někteří jen malý kousek. Jiní to dotáhli do nejlepších let a jsou i takoví, kteří se doplahočili do stáří a dokonce až do konce. Tak ať si říká kdo chce co chce, všichni jsme se na tu cestu vydali a máme plné právo k tomu, abychom se o tom zmínili.

V životě se mnohokrát navracíme do míst našeho mládí a zrovna tolikrát nacházíme jen uplynulé dny, měsíce a roky. Při každém návratu nás čeká snůška vzpomínek ve starých dopisech, napsaných již dávno mrtvou rukou. Čekají nás staré zažloutlé fotografie, pokud se vůbec zachovaly a pokud osoby na nich zachycené ještě poznáváme. Při každém návratu poznáváme, že se něco neodvratně ztratilo. Marná touha nás zachvacuje, vrátit zpět aspoň část toho, co zůstalo v našich vzpomínkách. Je v nich štěstí našeho dětství a mládí. Cítíme, jak to bylo nádherné, i když je dnes vše zahaleno do uplynulého času.

Každý z nás jde svou cestou životem jinak a jsou mnozí, jejichž život je opravňuje k tomu, aby se o nich psalo. Kdyby se to neudělalo, byla by to velká škoda. Já nejsem z těch, o nichž jsem se právě zmínil, ale svoje jsem si prožil a velmi si toho vážím. Nechci promarnit nic víc z toho, co jsem již promarnil na mé podivné cestě jménem život.

Dětství

Někdy se kolem nás něco děje a my, třebaže jsme přítomni, nemáme o tom ani ponětí. A tak to bylo, když jsem se narodil. Potom to trvalo ještě dlouho, než jsem se o té události dozvěděl. Máma říkala, že tehdy bylo úterý, čtvrt na sedm ráno a že to ráno bylo moc krásné. A sluníčko prý mile svítilo. Proto asi tak miluji slunečné léto a teplo.

Na tomto světě jsem se tedy objevil 24. června 1924 v Bobrové u Nového Města na Moravě. Stalo se to v Horní Bobrové, protože tehdy byly Bobrové dvě - Horní a Dolní. Tu Dolní jsem bohužel za svého krátkého pobytu v Horní nestačil poznat. Nebylo mi dopřáno tak brzo po narození pobíhat z jedné do druhé. O těch prvních dnech a měsících mého života toho stejně moc nevím, jen to, co jsem později uslyšel, když jsem začal slyšet, a uviděl, když jsem začal vidět.

Pokouším se zavzpomínat na první domov v Bobrové. Na tu kouzelnou minulost, která mi neustále navrací dotěrnou myšlenku. Co je to vlastně domov? Je to rodný dům u kostela sv. Petra a Pavla, na jehož věži byly zvony, které mají tak milý hlas? Je to rybníček před domem a v něm neustále kuňkající žáby? Je to kuchyně s máminou bramboračkou a švestkovými knedlíky? Anebo jen s krajícem doma pečeného chleba? Jsou to školní lavice, bitky s kluky anebo do krvava rozbité palce na bosých nohou? Jsou to spravedlivé a přečasto i nespravedlivé výprasky?

To vše je spojeno s domovem, s jeho bolestmi, ale i se šťastnými chvílemi s mámou a brášky. S tou neutuchající touhou a snem, který se nám dnes už jen zdá. Kolik domovů jsme v životě měli a kolik jich ještě budeme mít? Stále hledáme nové a nové, i když nemůžeme zapomenout na ty opuštěné a zmizelé. Od malička prcháme z jednoho do druhého, abychom zase toužili zpět. Klameme se přízrakem minulosti a slepujeme roztříštěné poháry vzpomínek, tak nenávratně vzdálených.

Má rodná Bobrová je městečko na Českomoravské vysočině. Byla prý založena Přibyslavem z Křižanova v první polovině 13. století. Po jeho smrti byla v dědictví Bočka z Obřan a později dolní část Bobrové zdědila sestra Bočkovy manželky Eliška. Ta ji pak darovala žďárskému klášteru. Druhá část Horní Bobrové zůstala v majetku křižanovského panství. Rozlišení na Horní a Dolní bylo zaznamenáno v roce 1338. Od roku 1464 byla v držení Pernštejnů, než ji v roce 1486 bratři Vilém a Vratislav z Pernštejna postoupili žďárskému klášteru. Sloučením Horní a Dolní Bobrové v roce 1950 vzniklo městečko Bobrová.

Městečko leží v údolí říčky Bobrůvky. Horní část na levé a Dolní na pravé straně. Nad Dolní při silnici do Křižanova se zdvíhá vrch Valy. Tam byl v polovině 13. století zbudován gotický hrádek, pravděpodobně Hrabišem z Bobrové. Asi ve 14. století zůstal opuštěn a později zbořen. Mezi lidmi se proslýchá, že ho zbořil Jan Žižka, ale dokázáno to není. Ať už to bylo jakkoliv, je to škoda, protože dnes by byla Bobrová o jednu historickou památku bohatší.

V Bobrové jsou dva kostely. Kostel v Dolní je ze 14. století a je zasvěcen sv. Markétě. Je postaven v malém parku při cestě do Radešína. Farní kostel v Horní Bobrové je velmi vzácný a je zasvěcen sv. Petru a sv. Pavlu. Patří k nejstarším v kraji. Byl postaven v raně gotickém slohu již v polovině 13. století. Podle zprávy z roku 1592 měl původně tři věže. V letech 1714-1722 byl z iniciativy Václava Wejmluvy, opata kláštera žďárského, přestavěn. Přestavbu navrhl slavný stavitel Jan Blažej Santini. Je známo, že podle jeho návrhů bylo postaveno mnoho krásných kostelů a staveb na Vysočině i v Čechách. Jeden z nejkrásnějších je ve Zvoli nedaleko mé rodné Bobrové. Všechno, co nám Santini zanechal, jsou vzácné památky, a vesnice i města na Českomoravské vysočině se jimi chlubí.

V Bobrové v blízkosti kostela a fary stojí dosud, k mému údivu i v roce 2006, můj rodný dům. Byl jsem velmi šťasten, že mi bylo dopřáno se k němu vrátit. Mé šťastné pocity však byly zasaženy zuboženým stavem, v němž jsem svůj dům nalezl. Pustý, opuštěný, bez života. Nemohl jsem uvěřit, že v těchto zbídačených zdech se skrývají nejkrásnější chvíle mého dětství. Ale přesto všechno jsem cítil, že patří ke klenotům, mezi nimiž stojí. Ne proto, že jsem se v něm narodil já, ne, ne; jen dumám, proč by ho postavili vedle kostela a fary. To jsou stavby pro každé místo významné. Možná to bylo proto, že prý můj rodný dům byl původně škola. Já z tohoto důvodu trvám na tom, že jsem chodil do školy už od narození. Moji bráchové mi nevěřili, jak jsem mohl chodit, když jsem chodit ještě neuměl. To mi nevadí, mám úředně ověřeno, že jsem v té škole od narození byl.

Dnes je můj rodný dům starý a někteří soudí, že by se měl zbořit. A zas bořit! Už zbořili hrádek na Valech ve 14. století a nyní chtějí bořit zase. Vím, že hospodářské a ekonomické důvody jsou velmi důležité, ale pro život městečka a pro lidi tam žijící je třeba zachovat něco víc než prázdné plochy. Vůbec se neuvažuje o tom, že každý zbytek historie je taky důležitý. Je to škoda a jen si můžeme povzdechnout, že tu kdysi stál dům, co patřil ke kostelu a faře. To však již bude pozdě a Santini, tam nahoře, si povzdechne také…

Mlhavé vzpomínky plné milých chvil v tom domě se mnou však zůstávají. Z oken světnice se objevuje výhled na rybníček, který už tam dnes není. Žily v něm žáby, bylo jich tam hodně a ještě stále slyším jejich hlasy. Žabí řeči jsme se naučili dříve než řeči lidské. Tak dokonale jsme ji v dětském kočárku odposlouchali. Rovněž vzpomínám na ložnici s postelemi vystlanými vysoce peřinami. Vzpomínám na prošlapaný koberec po babičce a na stůl s parádním ubrusem. Ten ubrus byl krásný, hedvábný. Maminka ho dostala jako svatební dar. S obavami mně ho půjčovala do školy k výzdobě oslav narozenin prezidenta T. G. Masaryka. Moc jsem se tím před kluky chlubil a mámě jsem svatosvatě sliboval, že na něj dám velký pozor.

Nebyl to však jen můj rodný dům, který se mi často vrací ve vzpomínkách. Byla to hospoda U ZLATÉHO LVA, kterou vlastnil dědeček Tomáš a babička Josefa. To byli rodiče mé mámy a byli moc hodní. Dědeček byl vysoký pán, ale hubený, třebaže byl mimo hospodského taky řezník. Bylo mi to divné, když měl kolem sebe stále tolik buřtů. Kdybych já měl takový krám s buřty, vypadal bych jako babička, která byla trochu kulatější. Ale ať byli, jací byli, měl jsem je moc rád, protože to byli zlatí stařečkové. Do hospody jsme zabíhali dosti často. Vždycky tam něco káplo, od dědečka kus buřtu a od babičky koláč nebo kousek bábovky.

Někdy byly naše návštěvy v hospodě až moc časté a pletli jsme se hostům pod nohy. To se vůbec nelíbilo dědečkovi, a třebaže nás měl rád, řekl: „Kluci, už je toho dost, hosti jsou hosti a vy - marš domů!“ Od dědečka to nebylo moc vlídné, vždyť my jsme byli taky hosti. Ale rozkaz byl nad slunce jasnější a my jsme věděli, že máme zmizet. Udělali jsme to okamžitě a mazali domů. Přiběhli jsme jako divá zvěř, tak to o nás prohlašovala tetička Helenka, když nás poctila svou návštěvou. Máma nás tišila a chtěla vědět, jestli jsme dědečka nezlobili. Ujistili jsme ji, že ne, a když se zeptala, co říkal, jednohlasně jsme prohlásili, že řekl: „Kluci, mám z vás velkou radost a přijďte zas.“ Vždycky jsem se styděl, že jsme maminku tak klamali, ale nevinnou lží jsme jí chtěli ulehčit a nedělat víc starostí, než jich měla.

Do dědečkovy hospody jsem se však stále rád vracel. Bylo tam krásně a moc se mi tam líbilo. Už proto, že šenkovna, jak jí dědeček říkal, byla prostorná a pro mne to byla zámecká komnata. Nevím, jak jsem na to přišel, když jsem nikdy v žádném zámku nebyl. Ale velmi jsem obdivoval její zakulacené stropy. Povídal jsem si o tom s maminkou a ta mi vysvětlila, že stropům se neříká zakulacené, ale klenuté. Já jsem si je však představoval jako oblohu a nebe nade mnou. Taky jsem si tu milou hospůdku se šenkovnou proměňoval za divadelní a koncertní sál. A koncerty se tam konávaly, vždyť babička byla nadšeně zaujatá hudbou a kulturou. V hospodě často hostila mnohé umělce, dokonce až z Prahy. Jezdíval a hrával tam se svým hudebním triem i otec známého filmového herce Oldřicha Nového. Pan Nový tam přijížděl se svou paní a Oldřichem, který tehdy byl ještě malý kluk. Pro Bobrovou to bylo velké pozdvižení.

Ale největší zážitek z toho měla přece jen babička. Vždyť i při tom, že musela dobře vařit a péct a starat se o tak vzácné hosty, ráda zpívala a tančila. Dědeček to snášel s porozuměním, protože přece ,,hosti jsou hosti.“ Rád babičce se vším pomáhal. Babička byla svou upřímnou dobrotou známá po celém okolí, a když umřela, noviny o ní napsaly tento krásný nekrolog:

Vzpomínka na šlechetnou babičku

Zvoní zvony na hornobobrovském kostelíčku a vyzvánějí babičce JOSEFĚ SOBOTKOVÉ, bývalé hospodské, která ve stáří 84 roků odchází na věčnost. Kdo ji znal? Všichni lidé a nejvíce pocestní, chudí almužníci, kteří nikdy neodešli od prahu hostince, aby nezakusili dobrodiní majitelky. Zdarma najíst, zdarma nocleh a ještě na cestu podělení.

Byla to babička velmi hezká, bílých vlasů, hezounkého obličeje, červených rtů a usměvavá. Mluvil jsem s ní. Nezapomenutelný P. Kosmák napsal o ní píseň. „Stará Blažková hezkou dceru má, ona peče buchty s mákem, posílá je za vojákem…“

Dcera paní Blažkové z Horákova měla osm bratrů, a když byli v Brně na vojně, nosívala jim hezká Josefka buchty od maminky. Později se Josefka provdala za Tomáše Sobotku v Horní Bobrové. Když jsem z jejích úst uslyšel tuto vzpomínku na mládí a P. Kosmáka, nedivil jsem se již, že ve stáří 84 roků je tak hezkou červenolící babičkou.

Zemřela 28. května, v měsíci královny nebes, tiše šeptající: „S Bohem.“

Selské hlasy, č. 25, roč. 44 z 28. května 1941.

Život v Bobrové plynul pro nás kluky v dokonalé pohodě. Byli jsme tam moc šťastni. Ale to jsme ještě nevěděli, že naše štěstí náhle skončí. Skončilo, když nám bylo oznámeno, že se budeme stěhovat. Nic nás nemohlo ranit víc než tato zpráva plná bolu a nespravedlnosti. Příčinou bylo tátovo četnické zaměstnání. Jako strážmistr dostal příkaz nastoupit službu na četnickou stanici v Křižanově. My kluci jsme se rozhodli, že se tam stěhovat nebudeme. Co tam budeme dělat? Není tam ani dědeček, ani babička, a není tam náš rodný dům. A co nejhorší, ztratíme naši milou hospodu a s ní vše, co nám poskytovala. Ne, nikam nejedeme a zůstaneme  v Bobrové.

Byli jsme z té zprávy tak zničeni, že jsme utekli ven k rybníčku. Usadili jsme na břehu jako tři mučedníci a strnule hleděli do vody. Z vody jako na oplátku se na nás koukaly žáby svýma velkýma vykulenýma očima a bezstarostně si kuňkaly. Vyčetl jsem jim, že jsou drzé a hloupé a že nemají s námi soucit. Vzápětí jsem však uznal, že asi hloupé nejsou, když přece jsou v rybníčku doma, je jim tam dobře a nemusí se nikam stěhovat. Smutný a nešťastný jsem utekl za mámou do kuchyně. Ta mne moc nepotěšila, protože mi řekla, že se nedá nic dělat a že to tak v životě bývá. Zbylo mi jen přemýšlet o tom, proč máma na ten život všechno svádí. Život přece za to nemůže, že se máma musí stěhovat. Určitě by taky ráda zůstala v Bobrové.

Pro nás kluky nastal trudný život. Prožívali jsme chvíle plné nejistoty a strachu. Stále jsme očekávali předpověděnou pohromu - stěhování. A ta přišla. Jednoho rána mne probudil nezvyklý rámus a hluk v domě. Nejprve jsem si myslel, že hoří. Nebylo by to nic divného, protože mladší bráška Kája miloval sirky a moc rád si zahrával s ohněm. Tvrdil, že až bude velký, bude hasičem. Avšak nikde nehořelo a rámus neustával. Vylezl jsem tedy z postele a pootevřel jsem dveře na chodbu. Kolem mě běhali cizí lidé a mezi nimi táta. Zdálo se, že všechno řídí. Všude bylo plno krabic a beden, nábytku, zkrátka zmatek. Ti lidé odnášeli židle, stoly, skříně a dokonce i můj milovaný bílý kuchyňský kredenc. V něm bývaly obyčejně buchty a hlavně kostkový cukr, na který jsem potají chodíval.

Tak tedy - to je to stěhování, o němž se v poslední době tolik hovořilo. A to je opravdový konec našeho dětství v Bobrové. Zavřel jsem za sebou dveře do ložnice, která snad byla dosud jedinou místností, kam ta katastrofa ještě nedorazila. Usedl jsem na postel a začal jsem usedavě plakat. Náhle se prudce otevřely dveře a dovnitř vrazil táta: ,,Co bulíš, rychle se umej, obleč a za chvíli jedem. A dělej, nebo tě tu necháme...“ To by bylo to nejlepší, pomyslel jsem si a znovu usedl na postel. Najednou mne však napadlo, co máma a bráškové. Bez nich tu přece nemohu zůstat. Ve strachu a bolu, že mě tu nechají, jsem hbitě vyskočil, rychle na sebe hodil oblečení a přesně podle tátova rozkazu jsem vypadl ven. Tam před domem už stál žebřiňák, do něj zapřažení koně a korba plně naložená naším domovem. Domov naložený na žebřiňák je smutný a nešťastný - je to domov v troskách.

Na Staré pile

Když jsme opouštěli Bobrovou, byli jsme ještě malí. Tři kluci, nejstarší Jan, říkalo se mu Honzík, potom já, Ladík. Tehdy mi neříkali Láli. Nejmladší z nás byl Kája. Byli jsme z toho stěhování moc a moc smutní. Vzpomínám si na to a ty vzpomínky milé vůbec nejsou. Ale vždycky to tak bývá, když se s někým anebo něčím loučíme. Proto nemám loučení rád. A to bylo nejsmutnější pro mámu. Opouštěla své rodiče, známé a sousedy, opouštěla místa svého mládí. Bude někde daleko, až v Křižanově. Smutná byla i babička, její maminka, co stála na zápraží hospody a se zaslzeným kapesníkem mávala na rozchodnou. Za ní stál dědeček a mával svou placatou čepicí. A všichni, všichni byli moc smutní. Ne - vždycky říkám, že nemám loučení rád. Jen mladší bráška, co byl nejmenší a ještě menší než já, prohlásil velmi moudře, že když se jeden chce někam podívat, tak tam musí jet.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta životem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.