TRITON

Praha / Kroměříž

Dějiny do kapsy

Petr Štěpánek

1453: Pád Konstantinopole -zrod Istanbulu

Petr Štěpánek

1453: Pád Konstantinopole - zrod Istanbulu

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

au tor:

Petr Štěpánek

recen zoval:

prof. PhDr. Rudolf Veselý, CSc.

© Petr Štěpánek, 2010

© Triton, 2010

Cover © Eva Bystrianská, 2010

Vydalo Nakladatelství TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-285-4

Obsah

I. Úvod

II. Cesty vedoucí do „ druhého Říma ” -mezi turbanem a kardinálským kloboukem

Byzanc a Turci - počátky konfliktu

Počátky osmanského státu za Osmana I. a Orchana

Další osmanská expanze a dočasné otřesení osmanské moci

Období bojů o následnictví a opětovná konsolidace osmanské moci (1403-1451)

III. Mehmed před branami

Osmanská říše v roce 1452

Armáda

Byzanc - raději turban než tiára?

Západ

Čas se nachýlil

IV. Strašlivá novina o dobytí Konstantinopole

Námořní bojiště

Počátek obléhání na souši

Námořní intermezzo

Na Zlatém rohu

Poslední dny

V. Reakce na dobytí Konstantinopole a další osmanské výboje

VI. Zrození Istanbulu - zrození impéria

První dny

Počátky nového města

Oplodnění města

Turban místo tiáry

Zrození impéria na prahu blaženosti

VII. Závěr

Stručný chronologický přehled

Výběrová bibliografie

Fonetická tabulka pro turecká jména a termíny

I. Úvod

Okamžik, kdy Mehmed II. oblehl Konstantinopol, se zdál být potvrzením neodvratného, dlouho předpovídaného a s obavami očekávaného. Asi jako když má přijít krutá zima, které se všichni obávají, o jejímž příchodu svědčí přímé i nepřímé náznaky, proroctví a předpovědi, množství žaludů a slupek cibule. A přesto všichni doufají, že k ní nakonec nedojde. Anebo že nebude tak tuhá.

Všechny dosavadní kroky ze strany Osmanů se zdály k tomu směřovat: několikerá obležení Města ze strany předků Mehmeda II., celková politická situace a také psychologické nastavení pozdně středověké evropské veřejnosti, celé té doby „vymknuté z kloubů”, která si libovala v pesimistických scénářích brzkého konce světa, kde jedinou útěchou byl příchod Mesiáše, arci ničím nezaručený. Všichni to tak nějak čekali, a přitom všichni doufali, že k tomu nedojde nebo že nějaký zázrak hrozící katastrofu odvrátí. Nejistota, zda tomu tak skutečně má být, by ale vysvětlovala fakt, proč nakonec byl do apokalyptické rétoriky zaobalený nástup a vítězství „Turků” pod Konstantinopolí doprovázen takovou hysterií a zároveň pocitem dokonané historické nespravedlnosti.

Nástup „Turků” - či Osmanů, jak my jim zde budeme pro větší přesnost výrazu převážně říkat - tak nenastal do intelektuálního vzduchoprázdna. Zapadl do tří základních paradigmat, kterými pozdně středověká společnost ve vztahu k sobě samé i ke svým nevěřícím sousedům žila.

Tím prvním a pravděpodobně nejdůležitějším byla série politických krizí a dramatických událostí 14. a 15. století, jdoucích ruku v ruce s významnými sociálními otřesy, ať již byly důsledkem rychlého ekonomického a politického rozvoje v Evropě a blízkém okolí, nebo byly sociálně-psychologickým důsledkem morové epidemie, která v polovině 14. století postihla většinu Evropy. Dramatické změny na politické mapě Evropy ve 14. a 15. století, přeskupování center politické moci, zánik starých a vytváření nových, to vše vyvolávalo politickou nestabilitu, jež v konečném důsledku vedla i k obtížnému nalézání aliancí v boji proti vnějšímu nepříteli.

Tím druhým byla stále živá tradice křížových výprav vypravovaných z křesťanské Evropy proti islámskému konkurentovi ve Středomoří. Poslední křížové výpravy stále udržovaly povědomí o existenci hrozby ze strany „dědičného nepřítele” v severní Africe a na Blízkém východě. Tuto nevděčnou historickou roli měli převzít posléze právě Osmané, a to tak důkladně, že ještě v první polovině 19. století byl přechod k islámu ve frankofonních oblastech opisován jako „devenir Turc”. Ostatně sami Osmané se měli stát terčem několika křížových výprav, které ovšem pro vojska táhnoucí ve znamení kříže vesměs skončily vojensky neslavně.

Třetím paradigmatem byla stále ještě čerstvá vzpomínka na nezadržitelný vpád Tatarů v polovině 13. století. Spíše chabý odpor proti nim vedl k sérii krvavých porážek křesťanských vojsk. Zpustošení velké části východní a střední Evropy uchovalo v evropském povědomí děsivou vzpomínku na nezadržitelný vpád brutální moci, která jako by ani nebyla z tohoto světa. Byla to přitom tatáž série událostí, která vedla v Malé Asii ke zkolabování „římské” seldžucké říše,1 stabilizátoru tamějších politických poměrů, a k vytvoření malých, neklidných a dynamických emirátů na jejím místě. Jedním z nich byl na konci 13. století i emirát jistého Ertogrula a po něm jeho syna Osmana, kteří vytvořili zárodek státu, z něhož během 15.-17. století postupně vznikla největší a nejmocnější říše Starého světa té doby. Jeden z jejích nejvýznamnějších sultánů, Mehmed II., pak nastavil křesťanské Evropě a její politické sebestřednosti nepříjemné zrcadlo dobytím „druhého Říma”, Konstantinopole, z níž on a jeho následovníci vytvořili největší a nejnádhernější hlavní město tehdy známého světa.

Obraz osmanské politiky v dějinách viděných evropskýma očima si v důsledku těchto okolností s sebou do vínku přinesl stigma islámského či tureckého expanzionismu a bezohledného kořistnictví, jež se rozpínalo na úkor všech kolem, tedy zejména křesťanské civilizace. Vedle velkorysého přehlížení vlastních, tj. „evropských”, prohřešků na humánnosti se ruku v ruce s tím nesla naděje, že nadvláda Osmanů, či Turků, řečeno v dobovém žargonu, bude jen dočasná: jako každá, byť sebekrutější zima jednou přejde, jako Tataři jednoho dne odešli a jako zdánlivě nezadržitelná expanze islámu o několik málo století dříve skončila rozdrobením na stále menší, stále početnější a stále méně nebezpečné státní útvary, se kterými již bylo možné se dohodnout nebo i vypořádat, byť za cenu vynaložení značného úsilí a obětí.

1 Seldžukové z Rúmu, tj. Říma neboli Byzance sídlící v Malé Asii, na rozdíl od velkých Seldžuků, centrum jejichž moci bylo v Íránu.

Avšak postupný nárůst osmanské moci, která i v prvních dekádách své existence dokázala úspěšně vzdorovat spojeným zbraním evropských mocností tehdejší doby, se zdál zpochybňovat představu o konci tohoto nepříznivého období v historicky/lidsky srozumitelném časovém horizontu. Přišlo tak ke slovu jedno z důležitých témat „doby vymknuté z kloubů”, souboj Krista s Antikristem, kterým v tomto případě neměl být nikdo jiný nežli „hrozný Turek”. Spolu s narůstající mocí osmanského státu se, mimo jiné i v důsledku opakovaných porážek křesťanských zbraní na Balkáně, neodbytně vtírala v evropském prostředí myšlenka, že svět se změnil, ale k neprospěchu vlastní věci.

Především přestala existovat byzantská říše jako vážný faktor: nejprve ztratila svou vojenskou sílu a postupně i politickou relevanci. Skutečnost, že tomu došlo nejen v důsledku jejích vnitřních krizí, ale také v důsledku čtvrté křížové výpravy, která místo Jeruzaléma dobyla Konstantinopol, si na Západě nikdo příliš nepřipouštěl. Ostatně to na konci 14. a v 15. století již nebylo ani důležité. Dědictví konfliktu mezi západní a východní křesťanskou tradicí přitom mělo významně poznamenat průběh událostí posledních let existence východořímské/byzantské říše a v neposlední řadě také vývoj událostí ve světě ortodoxní církve v nových podmínkách po zániku tohoto státu.

V každém případě Byzanc jako faktor, který měl významný podíl na zadržování nástupu islámu do Evropy v 7.-10. století, již v období pozdního středověku nebyla k dispozici ve své bývalé podobě a kondici. Ve stejné době byly důležité země Evropy zatíženy vlastními vnitropolitickými problémy, které souvisely buď s konsolidací moci na svém vlastním území (konflikt Francie s Anglií, posléze s Burgundskem), nebo s dynastickými či dalšími politickými krizemi 14. a 15. století (Čechy, Uhry). Zároveň v úpadku moci Byzance nebyla očima západního křesťanství spatřována nevýhoda. Ba naopak. Pro papežskou stolici se jednalo daleko více o výzvu, která slibovala možnost opětovného sjednocení západní a východní církve; jak jinak než pod jejím vedením.

Tematizování zdánlivě neodvratného a nezadržitelného nástupu „Turků” jakožto součásti nějakého vyššího plánu (či naopak velmi, až čertovsky nízkého) a extrapolace výlučně světského, politického a vojenského, soupeření mezi „Evropou” a Osmanskou říší do podoby souboje Dobra se Zlem s sebou od té doby vždy přinášelo poměrně zásadní problém, který souvisel se schopností objektivní interpretace relativně zřejmých vojenských, ekonomických a politických faktů. Ty tak zůstávaly, a mnohdy ještě zůstávají, zahaleny rouškou nábožensky či později nacionálně motivovaných emocí a jimi podmíněných interpretací.

Dlužno podotknout, že moderní historiografie se stala do značné míry obětí tohoto historicky daného přístupu, ať již vědomě či bezděky. Jde o přístup, který se nedokáže oprostit od příběhu svých pramenů, jehož hodnotová kritéria víceméně neproblematicky a především nekriticky přejímá. Stejně tak by ale bylo bez vědomí tohoto historického i historiografického kontextu, daného percepcí minulosti jihovýchodní Evropy a Blízkého východu, na druhé straně obtížné, ne-li nemožné pochopit běh událostí 19. a raného 20. století. Jejich vůdčím motivem byla revize tehdy již několik staletí existujícího geopolitického uspořádání a návratu Istanbulu/Konstantinopole, „toho města”,2 jeho jediným, historicky oprávněným držitelům - křesťanům obecně a Řekům zejména - jako součásti nápravy jakýchsi historických křivd. Dobytí Konstantinopole tak sice ve své době přineslo stabilizaci užšího regionu, chovalo v sobě ale zároveň potenciál jeho budoucí destabilizace, ne-li rozvratu. Ať již v důsledku klíčové strategické polohy města nebo v důsledku politického a ideologického revizionismu, na jehož náboženské jádro byla v 19. století připnuta čerstvá křídla moderního nacionalismu.

V 19. a na počátku 20. století, kdy se na Západě formoval moderní obraz světa a jeho dějin, postupný rozklad moci a vlivu Osmanské říše, způsobil její posun z role hnací síly světového dění do role objektu despektu veřejnosti a mocenských spekulací kabinetů evropských mocností. Tehdy vysvitla naděje, že by k tomu v historicky blízké budoucnosti mohlo dojít.

Proroctví o brzkém zániku Osmanské říše nechyběla ani v dobách jejího rozmachu v šestnáctém století či třeba v období jejího zdánlivého ústupu ze slávy v století sedmnáctém. Jejich autory byli sami osmanští publicisté anebo západní diplomaté, k nimž patřil v 17. století například anglický vyslanec sir Thomas Roe (pobýval v Istanbulu v letech 1620-1630). Jednalo se ale buď o pro domácí spotřebu účelově eskalované hrozby, které plynuly z neblahých konsekvencí způsobu správy státu ze strany osmanského establishmentu (v prostředí osmanské publicistiky), nebo o zbožná přání (sir Thomas).

2 „Tó polis” (τω πολειζ) neboli „to město”, odtud „is tén polis” (ειζτην πολειζ) „do toho města”, z čehož vznikl nám známý název města Istanbul.

Tvrdé porážky, které Osmané utržili ve válkách s Ruskem na konci 18. století, však podstatně změnily situaci a nastolily zcela nové mocenské vztahy v černomořském regionu i na Balkáně, které se podstatně lišily od poměrů, jež tam panovaly do té doby. Součástí navrhovaného komplexního řešení se tak stal například „východní plán” carské diplomacie. Ten počítal s obsazením Balkánu a úžin Dardanely a Bospor a s dosazením synonymního careviče Konstantina na dobytý trůn „druhého Říma”. Moskva, jako samozvaný „třetí Řím”, by tak získala nejen významnější podíl na světské moci, ale posílila by také symbolickou legitimitu svých univerzalistických nároků. Znak carského Ruska, dvouhlavý orel s císařskou korunkou, žezlem a jablkem, který si Rusko v 15. století od zaniknuvší Byzance natrvalo vypůjčilo, by se tak mohl opět vrátit „domů”.

Tento plán se nedočkal naplnění, ať již proto, že byl přece jen přespříliš ambiciózní a vzdálený realitě, nebo proto, že v Evropě vypukla další série konfliktů, které na přelomu 18. a 19. století opět zaměstnaly rozhodující evropské mocnosti vzájemným válčením a až na dvě relativně krátké epizody (které ovšem opakovaně exponovaly její slabost) ponechaly Osmanskou říši stranou hlavního dění. Do hry však vstoupil nový faktor, kterým byl sílící řecký (a také srbský) nacionalismus, jehož cílem bylo získat zpět území v Thrákii a Malé Asii, včetně hlavního města Istanbulu, která Řekové ztratili před téměř čtyřmi stoletími.

Tak to zformuloval již na konci 18. století Rigas Pheraios, jeden z ideových otců „velké myšlenky” (megale idea) a na ní založené ideje obnovení řeckého státu jako jakéhosi intelektuálního a politického (a svým způsobem kuriózního) průniku moderně pojatého národního státu, Byzance a klasického Řecka.

V principu byly „východní plán” či jinak pojaté velmocenské ambice carského Ruska a „velká myšlenka” konfliktní. Jediné, co měly společného, byla touha zmocnit se Istanbulu, ať již jako symbolu císařství nebo jako hlavního města a symbolu nové éry národního rozvoje. Tento společný zájem na destrukci Osmanské říše jako existující mocenské struktury ale nevylučoval účelovou spolupráci, byť vedenou odlišnými cíli.„Velká myšlenka” k tomu, v souladu se svým etnonacionálním založením, přidávala ještě i návrat k etnické skladbě obyvatelstva před příchodem Turků. Důsledkem toho byly pozdější etnické čistky na celém Balkáně, k nimž docházelo v rámci „osvobozování” střední a jižní Evropy od dobyvatelů, které Evropa odmítla vstřebat.

Příležitost pro uplatnění obou idejí se naskytla za 1. světové války. Germanofilství mladotureckých vůdců přivedlo Osmanskou říši do společenství s jejími druhdy dědičnými nepřáteli, Rakouskem-Uherskem a Bulharskem. Porážka centrálních mocností však znamenala také politický kolaps Osmanské říše. Vzhledem k tomu, že Rusko již předtím - v důsledku revoluce - vypadlo z okruhu podílníků na válečné kořisti, přišla na pořad dne realizace „velké myšlenky”.

Nedočkaví Řekové ani nepočkali, až bude jejich podíl na vítězství zpečetěn smlouvou v Sěvres (1920), a vydali se na pochod do Anatólie, aby si vzali, co se zdálo ležet na anatolských ulicích. Neleželo. Dvě katastrofální porážky řecké armády narychlo zformovanou tureckou armádou na řece Sakarya v centru Anatólie vedly k tomu, že uskutečnění „velké myšlenky”, včetně reconquisty Istanbulu, bylo odsunuto z oblasti reálné politiky do sféry nacionalistického toužení. Navzdory tomu však si „velká myšlenka” uchovala významný (a podotkněme, že neblahý) vliv na vztahy mezi Řeckem a Tureckem, stejně jako, s vydatným přispěním tureckých nacionalistů z druhé strany Egejského moře, na politické klima v celém regionu.

Obecná animozita vůči Osmanské říši a „Turkům”, jak byli poněkud nepřesně označováni její představitelé i všichni islámští obyvatelé, začala být v průběhu 18. a 19. století doprovázena specifickým jevem evropského kulturního a politického života, pro který se podle knihy historika a literárního teoretika Edwarda Saida vžil v moderním diskursu název „orientalismus”. Jedná se o pojetí Blízkého východu, jehož byla Osmanská říše hlavním politickým představitelem, jako předmětu vědeckého zájmu a exploatace i jako předmětu plánů na dosažení a udržení politické a ekonomické dominance evropských mocností v oblasti. Základním podtextem těchto aspirací bylo sebevědomí evropské veřejnosti, která nepochybovala o tom, že disponuje samozřejmou a nespornou kulturní (ekonomickou, vojenskou, politickou, morální atd.) nadřazeností Evropy/ Západu nad Orientem a jeho obyvateli.

Jedním ze zdrojů tohoto povědomí morální nadřazenosti byla i negativně zabarvená vzpomínka na pád Konstantinopole, v 15. století již řeckojazyčného hlavního města (východo)římské říše, k jejímž tradicím - té latinské stejně jako řecké - se Evropa právě od renesance duchovně výslovně vztahovala. Zároveň ho jako významný průvodní jev provázel nárůst filhelénismu, který byl zdrojem i důsledkem politické a kulturní podpory řeckého národně osvobozeneckého boje v 19. století ze strany především evropské veřejnosti (viz například aktivní účast lorda Byrona v řeckém povstání ve 20. letech 19. století nebo publicistickou aktivitu významného britského politika Williama E. Gladstonea v druhé polovině téhož století).

Z významového hlediska v Evropě 19. století, kdy se formovala moderní orientalistika, došlo k zajímavé fúzi rozličných fenoménů: obdivu ke klasickému Řecku, lítosti nad zaniknuvší Byzancí, moderního nacionalismu a despektu vůči muslimskému Orientu. A právě tato specifická ideová situace se v Evropě zformovala jako jeden z důsledků pádu Konstantinopole. Zmíněný Rigos Pheraios a jeho následovníci jejím prostřednictvím naléhavě a účinně oslovili veřejnost v politicky i kulturně nesmírně důležitém období, jež předcházelo zahájení řeckého povstání v roce 1821. Tato ideová situace měla také významný dopad na průběh dějů, které následovaly, a na výklad událostí, které předcházely pádu Konstantinopole.

Jako jeden z typických - a pozdních - projevů přístupu vyplývajícího z této konstelace a charakteristického zejména pro anglosaské prostředí můžeme uvést například knihu Stevena Runcimana Pád Cařihradu (v originále The Fall of Constantinopole), která byla přeložena i do češtiny. Zdůrazněme přitom, že tento způsob myšlení je a priori nakloněn tomu, vidět v dobytí Istanbulu Mehmedem II. historický omyl, kterému bylo možné (a nutné) předejít. Při svém hledání klíčového momentu, „ve kterém se stala chyba”, Runciman musel přirozeně dojít k závěru, že těch momentů bylo více. Od nezájmu evropských politických špiček 15. století až po kořistnický přístup obrozené katolické církve vůči církvi východní, jenž byl prezentován zejména na koncilech v Kostnici a Basileji. Přitom právě toto bezohledné kořistnictví posléze nutně vedlo k erozi kredibility florentské unie a k erozi politické i lidové podpory této katolické „pomoci” jak na západě, tak na východě. Nevyhnutelným důsledkem pak bylo, že nakonec Osmané byli - díky své náboženské toleranci (obtížně akceptované na Západě) - velkou částí ortodoxního kléru vnímáni jako menší zlo než papežský Řím, který se po florentském sjednocení obou církví v roce 1437 urputně pokoušel prosazovat svou nadřazenost.

Důsledky pádu Konstantinopole do osmanských rukou musely být z výše nastíněného hlediska, reprezentovaného Runcimanem i mnoha dalšími autory, skutečně vnímány pouze negativně. Ale byly důsledky této události opravdu tak negativní? Musíme i my ještě dnes přistupovat na tuto podobu diskuse, která je historicky zatížena až za hrob jdoucí averzí vůči islámskému světu vůbec, a Turectvu zvláště? Když nic jiného: Konstantinopol přece nezanikla. Ačkoliv bezprostředním následkem dobytí Města byl velký počet obětí na životech (a které dobytí velkého města se bez nich obešlo?), nejednalo se pouze o mar a zmar. Istanbul se stal opět metropolí nejmocnější říše Starého světa. Během několika desetiletí se stal nejen politickým, ale také ekonomickým centrem rozsáhlého regionu, osídleného společností mnoha kultur, ve kterém řecká a arménská církev, stejně jako Židé, založily (staro)nová politická střediska života obou komunit. Šlo přitom zároveň o region, kde byla v 19. století obnovena například samostatná bulharská církev nebo ve kterém nalezli politické útočiště Židé prchající v 15. a 16. století před rostoucím tlakem v evropských státech, zejména ve Španělsku, ale i ve střední Evropě. Ostatně Židé zde nalezli nejen tehdy možnost kulturního a ekonomického rozvoje, ale o několik století později nakonec i azyl a únikovou cestu v době svého pronásledování evropským nacismem.

Dobytí Istanbulu v roce 1453 tak nebylo v celoevropském měřítku jen koncem legendy nebo předzvěstí čehosi mnohem horšího. Bylo především zahájením nového období rozvoje Města jako takového a také nové éry říše, která jej učinila hlavním sídelním městem svých vládců. I díky tomu se Osmanská říše nejen definitivně zařadila po bok velmocí své doby, aby je nakonec i překonala.

A stejně jako každá z nich posléze zanikla.

II. Cesty vedoucí do „druhého Říma” -mezi turbanem a kardinálským kloboukem

Byzanc a Turci - počátky konfliktu

Počátky stýkání a potýkání se Byzance s Turky spadají až do 11. století a úzce souvisejí s politickou krizí, kterou procházel v této době abbásovský chalífát v Bagdádu. Od konce 9. století se chalífát začal propadat do stále hlubší krize. Jeho nároky na univerzální postavení v islámském světě byly stále méně podloženy reálnou mocí, která by je dokázala v případě potřeby na nominálně podřízených politických satelitech vynutit. V konfrontaci se sunnitským chalífátem došlo k odtržení Egypta a severní Afriky, dočasně konsolidovaných pod vlajkou konkurenčního ší'itského fátimovského chalífátu v Egyptě. V 10. století pak také došlo k renesanci jazykově perské kultury, která měla sehrát významný vliv v turkických státech, které se začaly formovat ve stejné době na okraji abbásovské sféry vlivu.

Výzvě, kterou pro chalífát představovaly takové státy, jako byl sultanát v afghánské Ghazně na přelomu 10. a 11. století či fátimovský chalífát v Egyptě, se abbásovští chalífové pokusili čelit využitím jiných vazalů, seldžuckých Turků, jejichž politický, demografický a především vojenský význam začal v této době narůstat. Mahmúda z Ghazny se sice eliminovat podařilo, cenou za to však byla skutečnost, že seldžučtí Turci - pod vedením svého vůdce Turguta Beje - zcela opanovali mocenskou strukturu v Bagdádu a stali se nespornou dominantní silou v samém centru abbásovské říše. Role chalífy byla stále více zatlačována do pozadí, až mu zbyl pouze titulární úkol reprezentovat beztak iluzorní jednotu islámského, respektive abbásovského světa. Ve Španělsku vládli z Córdoby sunnitští chalífové umájjovští a v Káhiře fátimovští (odvozujíce svoji legitimitu od Prorokovy dcery Fátimy), kteří - na rozdíl od svých sunnitských rivalů - vyznávali ší'u sedmého imáma Ismaila.

Důsledkem úpadku moci abbásovského chalífátu v 10. století nebyla jen eroze jeho vlivu v islámském světě. Byzantská říše, postupně konsolidující svůj vliv na Balkáně a rozšiřující jej až do Ruska, začala využívat slabosti Bagdádu a dobývat zpátky území, která ztratila v době nástupu a rozmachu islámu v 7.-8. století. Byzantinci pronikli zpátky do východní Anatólie, Arménie a severní Sýrie, když v roce 969 dobyli zpět Antiochii (Antakya, dnes v Turecku). Průvodním jevem této reconquisty bylo nejen pobíjení muslimů, ale rovněž stejně tak bohulibé pálení všech kopií Koránu, které se Byzantincům podařilo shromáždit.

V seldžuckých Turcích však Byzantincům vyvstal nejen vojensky silný a politicky konsolidovaný soupeř. Byl to také soupeř, jehož výboje neprovázelo jen nastolení vojenské a politické převahy. Jeho pronikání doprovázela jako vedlejší efekt i postupná proměna demografického obrazu dobytých území, což dále posilovalo novou politickou moc. Příchod Turků do Íránu a později do Malé Asie byl totiž generován nejen formováním alternativní mocenské opory abbásovských chalífů, což by mělo v podobě dosazené politické elity pouze dočasný efekt. Specifický charakter tohoto nového jevu byl způsoben především populačním přetlakem v jejich domovině ve střední Asii, která se stala v následujících stoletích zdrojem řady migračních vln směřujících na západ a zdrojem politického neklidu na Blízkém východě vůbec.

Upevňování moci seldžuckých Turků v samém centru říše - v Bagdádu, v širším smyslu pak v Mezopotámii a v Íránu - bylo doprovázeno rostoucí intenzitou nájezdů tureckých bojůvek přes byzantskou hranici. Ta vyrůstala jak z tlaku, který na první migranty vyvíjely vlny dalších příchozích, tak z turecké - stále ještě nomádské, tj. v principu neklidné a kořistnické mentality, a také z velmi volné a pohyblivé struktury politických vztahů v regionu. Seldžucký sultán Alp Arslan, syn Turguta Beje, ovšem za svého hlavního soupeře považoval fátimovský chalífát a jeho přítomnost v Sýrii a Palestině. Nájezdy svých soukmenovců do Byzance tedy spíše toleroval, než schvaloval. Avšak výzvu, kterou - v reakci na rostoucí tlak Turků na hranicích - před něj postavil byzantský císař Roman IV. Diogenes v roce 1070, nemohl jednoduše ignorovat.

Nájezdy Turků přes hranice posloužily byzantskému císaři jako vhodná záminka k tomu, aby se pokusil využít Alp Arslanova zaneprázdnění, vyvolaného bojem proti fátimovcům. Zároveň to byla příležitost, aby se jedním úderem pokusil zlomit první a hlavní překážku bránící obnovení byzantského panství v Sýrii. Tou překážkou byli právě Seldžukové. Byzantský císař však přecenil své síly a hrubě podcenil vojenskou flexibilitu svého protivníka.

V roce 1071 se na pláni poblíž města Manzikert (Malazgirt, dnes v Turecku), ležící na východ od východoanatolského jezera Van, obě armády utkaly. Bitva skončila zoufalou porážkou armády Romana IV., který sám padl do zajetí.

Byzanc v ten den ve východní Anatólii přestala existovat jako relevantní vojenská síla. Tím spíše, že po bitvě se propadla do další politické krize, z níž se jí - a to i za horlivého přispění katolických křižáků - již nepodařilo se zcela vzpamatovat. Alp Arslan sice Romana IV. za výkupné propustil, ale dveře do Anatólie zůstaly otevřené, čehož kočovní Turkové postupně začali využívat a usazovat se na území prostém pevné a organizované kontroly. Soupeřením Byzance a Abbásovců již oslabená arménská knížectví ve východní Anatólii žádnou kontrolu, či dokonce překážku jejich postupu nemohla představovat.

Nejednalo se přitom o žádný dramatický vpád, něco jako povodeň z přívalového deště. Byl to mnohem spíše pozvolný proces, který nemusel nutně mít ve všech případech konfrontační podobu, zejména vezmeme-li do úvahy, že jen část přistěhovalců již přijala islám, což znamená, že zbytek byl vystaven pastoračním aktivitám jak svých muslimských soukmenovců, z nichž zdaleka ne všichni vyznávali ortodoxní sunnitský islám, tak hlavně představitelů ortodoxní církve (řecké, arménské), jež aktivně působila v převážně křesťanském prostředí, do něhož přicházeli. Část z nich si alespoň dočasně ponechala animistickou víru svých předků. Na druhé straně toto mísení s sebou přinášelo jazykovou turkizaci místního anatolského obyvatelstva.

Tyto tři vlivy se na anatolském venkově mísily a střetávaly a společně umožnily vznik pozoruhodně synkretické tváře anatolského venkovského islámu, ovlivněného ší'ou, křesťanstvím, animismem a později i súfijskou mystikou (dervišskými řády), která sama o sobě byla v řadě případů (např. řád bektáší) produktem právě tohoto prostředí. Súfijský islám, v rozličných podobách, měl mít později důležitý vliv na konsolidaci osmanského státu, jeho expanzi i formulování jeho ideje.

Muslimským říším na Blízkém východě však na konci 11. století vyvstal nový soupeř, se kterým museli začít počítat a který znamenal dočasnou politickou vzpruhu i pro byzantskou říši, jakkoliv se jeho objetí nakonec právě pro ni vyjevilo jako smrtelně nebezpečné. Bylo to západní křesťanství a jeho první křížová výprava, která vedla k dobytí Jeruzaléma v roce 1099 a k následnému ustavení několika státečků ve Svaté zemi. Navzdory podpoře, kterou Byzanc křižákům poskytla, jí nebyla předána dobytá území v Sýrii a Palestině. Věroučný rozkol mezi oběma větvemi křesťanství, ke kterému definitivně došlo v roce 1054, tak nabyl rovněž podoby roztržky v oblasti reálné politiky, která posléze měla mít ruku v ruce s další dynastickou krizí v Konstantinopoli nedozírné následky na stabilitu politické moci v regionu.

„Velkým” Seldžukům se ani po vítězství u Manzikertu nepodařilo zcela eliminovat fátimovský chalífát. Naopak, po předčasné smrti Alp Arslana a jeho syna došlo k postupnému ústupu Seldžuků ze slávy, který nakonec vedl až k omezení jejich moci a vlivu pouze na oblast Mezopotámie a Íránu. Na pomezí byzantské, seldžucké a fátimovské říše v severní Sýrii se vytvořil emirát, jehož vladař Zangí zahájil dobytím Edessy v roce 1144 reconquistu Svaté země pro „dům islámu” (dár al-islám), která vyvrcholila znovudobytím Jeruzaléma sultánem Sálih ad-Dínem (Saladinem) v roce 1187.

V souvislosti s erozí politického vlivu Byzance a tzv. „velkých” Seldžuků v Iráku a Sýrii došlo ve 12. století k vytvoření odštěpeneckého sultanátu „římských” Seldžuků (Seldžukové Rúmu, tj. Říma). Rozkládal se v Anatólii a jeho centrem bylo středoanatolské město Konya, které leželo na jih od Ankary. Mocenské vakuum, které se v důsledku úpadku byzantského vlivu vytvořilo v Malé Asii, tak bylo poprvé vyplněno významnou muslimskou politickou silou, která znamenala nejen upevnění moci islámu, ale také politické posílení vlivu tureckého etnika v této oblasti. Na druhé straně kultura seldžuckých států, ať již v samotném Íránu, Mezopotámii nebo i v Anatólii, byla jazykově povýtce perská, byť jejími nositeli byli z velké části etničtí Turci. Patřil mezi ně mj. i básník Dželáleddín Rúmí (tj. „římský”), který ve 13. století uprchl před Mongoly ze středo-asijského Balchu do Konye.

V souvislosti s asimilací nově příchozích a její konfrontací s vysokou dvorskou kulturou, stále jazykově převážně perskou, se v období Seldžuků vyvinul ostrý předěl mezi politickou, vojenskou a společenskou elitou, která hovořila persky, a venkovským obyvatelstvem, které mluvilo turecky. Být Turkem znamenalo zastávat nižší společenské postavení. Pokud byl někdo v rámci seldžucké a posléze osmanské elity, která řadu seldžuckých hodnot převzala, označen za Turka, znamenalo to těžkou urážku.

Nicméně i přes tyto skutečnosti vytvořil seldžucký stát v Anatólii příznivé politické prostředí pro příchod dalších emigrantů ze střední Asie. Ti byli k pochodu na západ motivováni jak populačním přebytkem, tak ve 12. Století již také novými, dramatickými událostmi, které probíhaly právě ve střední Asii: v souvislosti s pohybem mongolských kmenů docházelo v tomto regionu k zásadní proměně mocenské a demografické struktury.

Ani na Západě pochopitelně nezůstal tento vývoj nepovšimnut. Byl však poněkud zavedeně interpretován jako probuzení zapomenutého křesťanského státu, vedeného mytickým knězem Janem, který by mohl křesťanům ulehčit v jejich boji s islámskými státy ve Svaté zemi - a ve Středomoří vůbec. Poselstvo, které roku 1177 vyslal papež Alexandr III., aby navázalo kontakt s tímto „křesťanským” státem, podle všeho ani nedosáhlo svého cíle, a pokud ano, tak od něho v žádném případě nepřišla nazpět zpráva o pravém stavu věcí. Příchod Mongolů na Blízký východ a do Evropy proto také představoval neočekávanou a šokující zkušenost, která poznamenala vnímání veškerých turkických etnik, se kterými byli Mongolové často mylně ztotožňováni a se kterými Evropa později přišla do styku.

V jednom však Čingischán a jeho následovníci naplnili očekávání Západu - jejich nástup na scénu znamenal konec většiny muslimských států na Blízkém východě; úspěšně jim dokázal vzdorovat jen mamlúcký Egypt. Mongolský vpád znamenal definitivní konec jak seldžuckého státu v Íránu, tak oslabení Seldžuků v Malé Asii. Posledně jmenovaní se z ran uštědřených Mongoly již nevzpamatovali a v roce 1243 se stali vazaly mongolského ílchanátu, jehož centrum sídlilo v Íránu. (To ovšem Mongolům nezabránilo v tom, aby v souladu s dobovým pojetím uplatňování politického vlivu ještě v roce 1256 důkladně nevyplenili hlavní seldžucké město Konyu.) V důsledku postupu Mongolů tak do Anatólie pochopitelně prchaly nové skupiny přistěhovalců.

Po zásadním oslabení seldžucké centrální moci se na okrajích sultanátu začaly formovat stále vlivnější a sebevědomější emiráty. Jejich vládci hledali nejen své místo na slunci, ale i uplatnění a obživu pro své družiny. Nikoliv náhodou je nalézali především na pomezí mezi seldžuckou a byzantskou říší, byť předmětem jejich aktivit nebyli, v rozporu s později vytvořenou legendou o džihádu, tj. svaté válce proti nevěřícím, výlučně jejich křesťanští sousedé.

Byzantská říše v té době prodělávala jednu z nejtěžších krizí ve svých dějinách. Podivné dědictví, které za sebou ve vztazích mezi západním a východním křesťanstvím zanechaly první tři křížové výpravy, přerostlo na počátku 13. století, při příležitosti uspořádání čtvrté křížové výpravy, v otevřenou konfrontaci. Využití žádosti o pomoc, kterou vznesl jeden z pretendentů na byzantský trůn, vedlo v roce 1204 k dobytí Konstantinopole a k založení takzvaného latinského císařství. Vznik tohoto státu však v žádném případě neznamenal posílení pozice nyní latinské Byzance vůči Seldžukům v Anatólii. Ba naopak. V Nikáji (Iznik, dnes v Turecku) vzniklo sídlo konkurenčního císařství, kam se uchýlil dosavadní panovník a odkud byly podnikány pokusy o znovuzískání Konstantinopole. Lze říci, že pouze nekonfrontační politika anatolských Seldžuků a příchod Mongolů, který absorboval všechnu potenciální energii sultanátu, zabránily tomu, aby již v tomto období byzantské panství v Anatólii zcela nezmizelo a Konstantinopol nebyla vydána všanc případnému útoku z Malé Asie.

Zánik latinského císařství v roce 1261 znamenal sice dočasnou konsolidaci byzantské moci, ta však již zůstala omezena jen na západní Anatólii, Thrákii, jižní část Balkánského poloostrova a několik černomořských přístavů v Malé Asii, v čele s Trabzonem. Úpadku moci Byzance pak na severu využil i její tradiční rival - Bulharsko. To za cara Alexandra II. dosáhlo svého největšího teritoriálního rozmachu, když po dočasném získání Epiru na Západě a Thesálie na jihu získalo přístup jak ke Středozemnímu, tak i k Egejskému moři.

V důsledku oslabení Byzance na západě a Seldžuků v Konyi na východě vzniklo politické vakuum, které nemohlo zůstat nevyplněno. Příležitosti se chopilo několik malých emirátů, které se tohoto prostoru hbitě zmocnily. Jejich modus operandi byl nicméně stále ještě výrazně závislý na myšlenkovém světě a sociálních strukturách kočovných kmenů a jejich politická i vojenská váha byla objektivně vzato nevelká. Zvyšovala ji však právě absence reálné politické moci na obou světových stranách, a to i navzdory kvazivazalskému vztahu emirátů vůči sultánům v Konyi. Vládce těchto emirátů spojoval kořistnický pohled na dobytá území i postupné přijetí sunnitského islámu. To jim nicméně nebránilo v tom, aby spíše dříve než později začali bojovat mezi sebou.

Území byzantské říše, politické vakuum či spíše „území nikoho” na hranici Byzance a seldžuckého sultanátu se samozřejmě nabízelo jako volný prostor pro získání obživy. Hlavně proto o něj emiráty vedly krvavé boje. A v tomto prostředí se zrodil osmanský emirát.

Počátky osmanského státu za Osmana I. a Orchana

Samotný okamžik vzniku osmanského státu je poněkud zahalen tajemstvím, neboť v tehdejší době o jeho prvních panovnících a jejich skutcích žádný soudobý historik nepovažoval za důležité ztratit ani slovo. Až pozdější období vlády Osmana I. a především jeho syna Orchana nalezlo cestu na stránky tehdejších kronik. Z Orchanova období pak máme doložené i první primární doklady existence osmanského státu a jeho panovníka - mince a první dokumenty vydané jménem emíra Osmana.

Při líčení počátků státu, který později nesl Osmanovo jméno, se tak musíme opírat o legendární podání, která vznikla později, až s odstupem několika desetiletí. Slovo legenda by však nemělo znamenat, že líčení je apriori nevěrohodné. Je jistě velmi pravděpodobné, že historické detaily jdou na vrub tvůrčímu potenciálu autorů. V obecné rovině nám však sdělují jakýsi obecně aplikovatelný vzor vzniku malého, zpočátku kočovného emirátu na hranicích obou velkých států. Těchto emirátů v druhé polovině 13. a první polovině 14. století vznikla v západní Anatólii celá řada, významnou historickou roli však posléze sehrálo jen několik z nich.

Podle těchto legendárních podání se někdy v druhé polovině 13. století jistý Ertogrul vydal do Malé Asie se svým otcem a dvěma bratry (a kmenem, jehož byli představiteli). Zatímco otec s bratry se údajně vrátili zpátky do střední Asie, Ertogrul zůstal a tehdejší seldžucký sultán Aláeddín I. Keykubád mu přidělil pastviny v oblasti Sógutu na západě Anatólie. Po Ertogrulově smrti se jeho syn Osman, který do té doby provozoval zděděné pastevecké řemeslo, dostal do sporu jak se svými křesťanskými, tak i muslimskými sousedy, především s nejmocnějším regionálním emírem v Germiyanu (oblast města Kutahya na severozápadě Turecka) a křesťanským vládcem města Karadžahisar. Protože byl sultán v té době zaneprázdněn Mongoly u Herakleje (Eregli, dnes východní Turecko), musel se Osman s touto výzvou vypořádat sám, a tak mu nezbylo, než aby město Karadžahisar dobyl.

Osman se po dobytí Karadžahisaru dostal do zcela nové, přímo bychom řekli jemu neznámé situace. Vznikl tak zárodek nového politického útvaru, který donutil Osmana ke dvěma krokům. Tím prvním bylo, že musel začít budovat státní správu z nového centra. Diktovaly to nejen nároky spojené s novou situací, do které se dostal, ale také skutečnost, že dobyté město se přirozeně stalo hlavní zárukou jeho postavení, a to z politického i vojenského hlediska. Neznamenalo to ovšem vůbec, že se Osman ve městě natrvalo usadil. Jisté pozůstatky nomádské mentality můžeme totiž v chování, architektuře i státní správě stopovat až do vrcholného období osmanské vlády. Tak například osmanský palác v Edirne byl postaven ze dřeva a jeho dispozice reflektovala do jisté míry dispozici stanového tábora. Sám Osman I. proto se vší pravděpodobností i nadále pobýval ve stanových táborech.

Na druhou stranu je třeba si uvědomit i to, že dobyté město sice představovalo výhodu, ale zároveň i závazek, ne-li v jistém smyslu zátěž pro nezkušeného kočovníka. Druhou Osmanovou starostí proto bylo, aby město zajistil mocensky, což znamenalo posílit jeho postavení dalšími výboji. Ty Osman podnikal vůči sousedním politickým centrům, a to i v případech, kdy své nepřátelství neprojevovala otevřeně, a představovala tak třeba jen potenciální nebezpečí nebo lákavou kořist. Po určitou dobu spolupracoval s Michalem, křesťanským vládcem města Harmankaya, které leželo na jih od Osmanova území. Společně se jim podařilo dobýt Bilecik, poté však již Michalova stopa mizí v propadlišti dějin...

Předělem, který významně ovlivnil nejen Osmanovo postavení, ale i další vývoj státního útvaru, v jehož čele stál, se stal rok 1302. Tehdy zemřel poslední seldžucký sultán a v rámci systému vazalských vztahů, které panovaly v západní a střední Anatólii, se emíři sídlící na západě země stali přímými vazaly mongolských ílchánů, jejichž moc však byla v té době již na ústupu. V roce 1302 Osman oblehl Nikáju (Iznik). Město samotné sice nedobyl, avšak porazil poblíž Nikomedie (Izmit), v místě zvaném Bapheus, byzantské vojsko, které vedl heteriarch Muzalon. Bylo to vojsko, které Nikáji vypravil na pomoc byzantský císař.

Vítězství nad byzantskou armádou spolu s rozsahem území, které nyní kontroloval (sahalo od Bursy na západě až po Nikáju a Nikomedii), z Osmana definitivně učinilo jednoho z hlavních hráčů na bitevním i politickém poli tehdejší západní Malé Asie. Rozpoutal se boj o moc v severozápadní Anatólii, v němž se Osman po vítězství nad byzantskou armádou vyrovnal svým hlavním konkurentům, emírům z (bráno od severu k jihu) Germiyanu (hlavní město v Kutahya), Karesi (u Dardanel), Saruhan (s hlavním městem v Manise), Aydínu (hlavní město v Denizli) a Menteşe (s hlavním městem v Tire).

Osmanův syn Orchan, který nastoupil na trůn po smrti svého otce v roce 1324, území zděděného emirátu podstatně rozšířil. V roce 1326 obsadil Bursu a učinil z ní hlavní město. V roce 1329 porazil v bitvě u Pelekanonu byzantské vojsko, jemuž velel samotný císař Andronikos III. V roce 1331 pak Orchan konečně obsadil Nikáju a v roce 1337 Nikomedii. V průběhu třicátých a čtyřicátých let 14. století si postupně podmanil emirát Karesi, a dostal tak pod svou kontrolu celé jižní pobřeží Marmarského moře, včetně asijské části úžiny Dardanely.

Zde se Orchanův postup na čas zastavil. Překonat, byť úzkou, mořskou úžinu bez vlastního loďstva a zkušeností s námořními operacemi se v nepřátelském prostředí jevilo jako krajně riskantní. Avšak vnitropolitická situace v Konstantinopoli urychlila podstatně běh událostí a nakonec donutila Orchana jednat.

V roce 1341 zemřel císař Andronikos III. a zanechal po sobě nezletilého dědice, pozdějšího císaře Jana V. Palaeologa. Vlády se zmocnil regent Jan Kantakuzenos, který se prohlásil císařem Janem VI. Proti němu následně vystoupila matka Jana V., Anna Savojská, která hájila zájmy svého nezletilého syna. Jan Kantakuzenos měl v té době již poměrně dobré zkušenosti se spoluprací s aydínským emírem Omurem, na kterého se obrátil se žádostí o pomoc. Omur však v polovině čtyřicátých let musel čelit latinskému výpadu v Izmiru, při jehož znovudobývání také v roce 1348 zahynul. Jan VI. se tedy obrátil na Orchana, který mu již krátce předtím také vojensky pomohl, a to při dobývání přístavů na černomořském pobřeží Bulharska, mj. Sozopolu. V roce 1346 oženil Orchana (který byl pravděpodobně již v letech, a to nejen na tehdejší poměry) se svou dcerou Theodorou. Byzantskému panovníkovi šel tento svazek ovšem k duhu. V následujících třech letech Orchanův syn Suleyman pomohl Janovi VI. v boji s konkurenty, při kterém se císař úspěšně (ale jen dočasně) vypořádal se svými protivníky na evropském kontinentě.

V roce 1352 Osmané pomohli také Janovanům, kteří bojovali v Marmarském moři s Benátčany. Námořní fáze tohoto vojenského střetnutí se mj. odehrávala takřka pod okny císařského paláce v Konstantinopoli. Poté se Osmané opět postavili po bok Jana VI. v boji proti Janovi V. Nicméně ani osmanská pomoc Janovi VI. natrvalo nepomohla - v roce 1355 musel uznat svoji porážku a odejít do kláštera v Charsianeites. Ovšem ani Palaeologové nemeškali a velmi rychle uzavřeli s Orchanem spojenectví, stvrzené manželstvím dcery Jana V. s Orchanovým synem Chalilem. Jistě je k tomu důrazně podnítil i fakt, že nabídka na vytvoření unie východní a západní církve, kterou Byzanc v Římě předložila zároveň se žádostí o vojenskou pomoc, zůstala na Západě oslyšena.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 1453: Pád Konstantinopole - zrod Istanbulu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.